אני מניח שכולם פה צפו
בהרצאת TED ברשת פעם, נכון?
אז מה שאני עומד לעשות זה לנגן את זה.
זה השיר מהרצאות TED ברשת.
(מוזיקה)
ואני אאט את זה
מפני שדברים נשמעים הרבה יותר מגניב כשהם איטיים.
(מוזיקה)
קן רובינסון: בוקר טוב. מה שלומכם?
מארק אפלבאום:אני עומד ל-- קייט סטון: -- לעשות מיקס למוזיקה.
מ.א: אני אעשה את זה בדרך שמספרת סיפור.
טוד מחובר: משהו שאף אחד לא ראה לפני כן.
ק.ס: יש לי קרוספיידר.
ג'וליאן טרז'ור: אני קורא לזה מיקסר.
ק.ס: שני דקים של דיג'יי.
כריס אנדרסון: אתם מסוביים את החוגות, הגלגל מתחיל להסתובב.
דן אלסי: תמיד אהבתי מוזיקה.
מיכאל טילסון תומאס: האם זו מלודיה או מקצב או מצב רוח או גישה?
דניאל וולפרט: להרגיש כל מה שקורה בתוך הגוף שלי.
אדם אוקלפורד: במוחות שלכם יש את המחשב המוזיקלי המדהים הזה.
מ.ט.ט: בשימוש במחשבים וסינטיסייזרים כדי ליצור עבודות. זו שפה שעדיין מתפתחת.
והמאה ה 21.
ק.ר: תדליקו את הרדיו. הכנסו לדיסקוטק.
אתם תדעו מה האיש הזה עושה: זז עם המוזיקה.
מארק רונסון: זה החלק האהוב עלי.
מ.א: חייבים להיות לכם מעצורים לדלתות. זה חשוב.
ט.מ: כולנו אוהבים מוזיקה מאוד.
מ.ט.ט: המנונים, תנועות ריקוד, בלדות ומצעדים.
קירבי פרגוסון ו JT: הרמיקס: זו מוזיקה חדשה שנוצרת ממוזיקה ישנה.
ראיין הולדיי: מתמזגים בשלמות.
קתרין שולץ: וככה זה הולך.
מ.ט.ט: מה קורה כשהמוזיקה מפסיקה?
ק.ס: יי!
(מחיאות כפיים)
מ.ר: ברור שראיתי הרבה הרצאות של TED.
כשהתבקשתי לראשונה להרצות ב TED,
לא הייתי בטוח מה הזוית שלי תהיה, בהתחלה,
אז כן, מייד התחלתי לצפות בהמון הרצאות TED,
שזה די לגמרי
הדבר הכי גרוע שאתם יכולים לעשות
מפני שאתם מתחילים להכנס למצב פניקה, לחשוב,
לא יצאתי למסעות מוצלחים לקוטב הצפוני עדיין.
גם לא סיפקתי חשמל
לכפר שלי עם המצאה גאונית.
למעשה, די בזבזתי את רוב החיים שלי
בלהיות דיג'יי במועדוני לילה
ולהפיק אלבוני פופ.
אבל עדיין המשכתי לראות את הסרטונים,
מפני שאני מזוכיסט,
ולבסוף, דברים כמו מייקל טילסון תומאס
וטוד מאכובר, ולראות
את התשוקה הפנימית שלהם כשדיברו על מוזיקה,
זה בהחלט הזיז משהו בתוכי,
ואני אוהב כל מי שמדבר בתשוקה
על הכוח של המוזיקה.
והתחלתי לכתוב על כרטיסיות קטנות
כל פעם ששמעתי משהו
שנגע במתרי ליבי, סליחה על המשחק המילים,
או משהו שחשבתי שאוכל להשתמש בו,
ודי מהר, הסטודיו שלי נראה כך,
סוג של וייב ג'ון נאש, "מוח נפלא",
הדבר הטוב הנוסף בצפיה בהרצאות TED,
כשאתם רואים אחת ממש טובה,
אתם פתאום מקווים שהדובר
היה החבר הכי טוב שלכם, נכון? כאילו, רק ליום אחד,
הם נראים אנשים נחמדים.
אתם תעשו טיול על אופנים, אולי תחלקו גלידה,
בהחלט תלמדו הרבה.
ומדי פעם הם יגערו בכם,
כשהם מתוסכלים שלא יכולתם באמת
להבין חצי מהמונחים הטכניים שהם דיברו עליהם כל הזמן.
אבל אז הם יזכרו שאתם רק אנשים רגילים
עם אינטליגציה רגילה, אנושית
שלא סיימו אוניברסיטה,
והם סוג של יסלחו לכם,
וילטפו אתכם כמו כלב.
(צחוק)
אנשים, כן, חזרה לעולם האמיתי.
כנראה סר קן רובינסון ואני
לא נהיה חברים הכי טובים.
הוא חי בלוס אנג'לס, ואני מדמין שהוא די עסוק,
אבל דרך כלים שזמינים לי -- טכנולוגיה
והדרך בה אני ניגש ליצירת מוזיקה --
אני יכול סוג של לאנוס את הקיום שלנו
לארוע שיתופי,
שהוא סוג של מה שראיתם.
אני יכול לשמוע משהו שאני אוהב בפיסת מדיה
ואני יכול לשתמש בו
ולהכניס את עצמי לנרטיב,
או לשנות אותו, אפילו.
בקיצור, זה מה אני מנסה לעשות
עם הדברים האלה, אבל חשוב יותר,
זה מה ש 30 השנים האחרונות של מוזיקה היו.
זה הקו העיקרי.
תראו, לפני 30 שנה, היו לכם את הדוגמים הדיגיטליים הראשונים,
והם שינו את הכל בן לילה.
פתאום, אומנים יכול לדגום
מכל מקום וכל דבר שבא לפניהם,
מתוף סנייר של הפאנקי מטרס,
לבס של רון קרטר,
הפתיחה של "המחיר הנכון."
אלבומים כמו "3 פיט היי אנד רייזינג" של דה לה סולס
ו "הבוטיק של פול" של הביסטי בויס
שנגנבו מעשורים של מוזיקה מוקלדת
כדי ליצור את היצירות המורכבות הסוניות האלו
שהיו בעיקרון סרג'נט פפר של אותו זמן.
והם לא דגמו את התקליטים האלה
מפני שהם עצלנים מדי לכתוב מוזיקה משלהם.
הם לא דגמו את התקליטים האלה כדי להוציא כסף
מהמוכרות של החומר המקורי.
להיות כנה, זה הכל נוגע לדגימה
של דברים ממש לא מוכרים,
חוץ מכמה יוצאי דופן ברורים
כמו ונילה אייס ו "דו דו דו דה דה דו דו"
שאנחנו יודעים עליו.
אבל העניין הוא,
הם דגמו את התקליטים האלה
מפני שהם שמעו משהו במוזיקה
שדיבר אליהם
שהם מיד רצו להזריק בעצמם
לתוך הנרטיב של המוזיקה הזו.
הם שמעו את זה, הם רצו להיות חלק מזה,
ופתאום הם מצאו את עצמם
בבעלות הטכנולוגיה לעשות זאת,
לא ממש שונה מהדרך בה דלתה בלוז
פגעו בלב עם האבנים המתגלגלות והחיפושיות וקלפטון,
והם הרגישו את הצורך לשתף את המוזיקה
בכלי של הזמן.
אתם ידועים, במוזיקה אנחנו לוקחים משהו שאנחנו אוהבים
ובונים עליו.
הייתי רוצה להשמיע לכם שיר.
(מוזיקה: "לה די דה די" של דאג אי פרש ו סליק ריק)
ה " לה די דה די" וזה השיר החמישי הכי נדגם
בכל הזמנים.
הוא נדגם 547 פעמים.
הוא נוצר ב 1984 על ידי שני אגדות ההיפ הופ האלה.
לסליק ריק ודאג אי פרש,
והריי באן ולוק הג'רי קרל חזק כל כך.
אני מקווה שזה יחזור בקרוב.
בכל אופן, זה קדם לדור הדגימות.
לא היו דגימות באלבום,
למרות שחיפשתי באינטרנט אתמול בלילה,
אני מתכוון לפני כמה חודשים,
ה "לה די דה די" אומר, זה ביטוי קוקני
עתיק מסוף המאה ה 19 באנגליה,
אז אולי רמיקס עם גברת פטמור
מ "דאונטון אבי" יגיע בקרוב,
או שזה ליום אחר.
דאג אי פרש היה ביט בוקס אנושי.
סליק ריק הוא הקול שאתם שומעים בתקליט,
ובגלל השירה של סליק ריק,
הצלילים הקליטים, זה מספק בייטים של מוזיקה רבים מספור
ודוגמיות לתקליטי פופ עתידיים.
זה היה 1984.
זה אני ב 1984, במקרה שתהיתם
איך הייתי, תודה ששאלתם.
זה כבר יום חמישי הזרוק.
הייתי מאוהב קשות
במוזיקה של דוראן דוראן,
כמו שאתם בטח יכולים להבין מהתלבושת שלי.
אני באמצע.
והדרך הכי פשוטה שהכרתי
להכניס את עצמי לחוויה
של לרצות להיות בשיר ההוא איכשהו
היתה להקים להקה של חברים בני תשע
ולנגן "ווילד בויז" במופע הכשרונות של בית הספר.
אז זה מה שעשינו, ובקיצור,
הורידו אותנו מהבמה בקריאות בוז,
ואם אי פעם יהיה לכם ההזדמנות לחיות את חייכם
בלי לשמוע את הקולות של אודיטוריום
מלא בילדים בכיתה ב ו ג צועקים בוז,
הייתי מאוד ממליץ על זה. זה לא ממש כיף.
אבל זה לא ממש היה משנה,
מפני שמה שרציתי איכשהו
היה להיות בהסטוריה של השיר הזה לרגע.
לא היה אכפת לי מי אהב את זה.
אני פשוט אהבתי את זה, וחשבתי שאני אוכל להכניס את עצמי לשם.
במשך 10 השנים הבאות, "לה די דה די"
ממשיך להיות נדגם באלבומים רבים מספור,
והגיע ללהיטים גדולים כמו "היר קאמס דה הוטסטפר"
ו "איי וונה סקס יו אפ."
סנופ דוגי דוג עושה קאבר לשיר הזה
באלבופ הבכורה שלו "דוגיסטיל" וקורא לו "לודי דודי."
עורכי דין של זכויות יוצרים ערכו מסיבה בנקודה הזו.
ואז אתם מריצים קדימה ל 1997,
ונוטוריוס ביג, או ביגי,
מפרש את "לה די דה די"
בלהיט הגדול שלו בשם "היפנוטייז,"
שאני אנגן לכם מעט
ואני אנגן לכם מעט מסליק ריק
כדי להראות לכם מאיפה הוא הביא את זה.
(מוזיקה: "היפנוטייז" של נוטוריוס ביג)
אז ביגי נהרג
שבועות לפני שהשיר הזה הגיע למספר אחד,
באחת הטרגדיות הגדולות של עידן ההיפ הופ,
אבל הוא היה בן 13
ומאוד חי כש "לה די דה די" יצא,
וכילד צעיר
שגדל בברוקלין,
זה קשה לא לחשוב שהשיר הזה כנראה
הביא לו זכרונות טובים.
אבל הדרך בה הוא פרש אותו, כמו שאתם שומעים,
זה לגמרי שלו.
הוא הופך את זה, יוצר את זה,
אין שום חיקוי בזה.
זה לחלוטין ביגי מודרני.
הייתי צריך לעשות את הבדיחה הזו בחדר הזה,
מפני שאתם תהיו האנשים היחידים שאי פעם יבינו את זה.
וכך, זה גרונר. (צחוק)
במקומות אחרים בעולם הפופ והראפ,
אנחנו מעט משתגעים עם דגימות.
אנחנו מתרחקים מהדגימות הלא מוכרות שאנחנו עושים.
ופתאום כולם לוקחים
את הצלילים של שנות ה 80 כמו "בואי נרקוד" של בואי,
וכל תקליטי הדיסקו האלה, ופשוט עושים ראפ עליהם.
התקליטים האלה לא בהכרח מזדקנים טוב.
אתם לא שומעים אותם עכשיו, מפני שהם שאבו
מעידן שהיה משופע מדי
בהקשר של עצמו.
אתם לא יכולים פשוט לחטוף נוסטלגיה בסיטונות.
זה גורם למאזין להרגיש דביק.
אתם חייבים לקחת אלמנט של הדברים האלה
ואז להביא משהו חדש ורענן לזה,
שזה משהו שלמדתי
כשעבדתי עם איימי ווינהאוס
המנוחה המדהימה
באלבום שלה "באק טו בלאק."
הרבה בלגן נעשה על הצלילים של האלבום
שאני וסלאם רמי, המפיק השני,
השגנו, איך תפסנו את הצליל האבוד הזה,
אבל בלי האישיות המאוד מאוד מהמאה ה 21
והמותג הלוהט שהיה איימי ווינהאוס
והליריקה שלה על שיקום ורוג'ר מור
ואפילו האזכור של סליק ריק,
כל העניין היה בסכנה
של להית חיקוי, להיות מאוד כנה.
דמיינו כל זמר אחר מהתקופה הזו
שר את אותן מילים ישנות.
הוא מסתכן בלהשמע לגמרי תפל.
אני מתכוון, לא היה ספק שלאיימי
לי ולסלאם היתה את האהבה
לגוספל, סול ובלוז וג'אז
שניכרת בארגונים המוזיקליים.
היא הביאה את המרכיבים שעשו את זה לדחוף
ומהזמן.
אז אם אנחנו מגיעים כל הדרך לזמן העכשוי,
הסיור התרבותי שהוא מיילי סיירוס,
היא מפשרת מחדש את "לה די דה די"
לגמרי לדור שלה,
ואנחנו נקשיב לקטע של סליק ריק
ואז נראה איך היא סוג של הופכת את זה.
(מוזיקה: "לה די דה די" של סליק ריק ודאג אי פרש)
(מוזיקה: "ווי קאנט סטופ" של מיילי סיירוס)
אז מיילי סיירוס,
שלא נולדה אפילו כש"לה די דה די" נוצר,
ואפילו לא הכותבים הנוספים של השיר,
מצאו את השיר הזה איכשהו
שחרש את דרכו לקונצנזוס הכללי של מוזיקת הפופ,
ועכשיו, עם העליזות חסרת הזמן של המקור,
תורגם לדור חדש לגמרי
שכנראה ישתמש בו כשלו.
משחר עידן הדגימה,
היה ויכוח אין סופי
על התוקף של מוזיקה שמכילה דגימות.
אתם יודעים, קהילת הגראמי אומרת
שאם השיר שלכם מכיל סוג של
מוזיקה כתובה או קיימת,
אתם לא זכאים לשיר השנה.
רוקיסטים, שהם גזענים
אבל רק לגבי מוזיקת רוק,
משתמשים כל הזמן בטיעון --
זה מילה אמיתית. זו מילה אמיתית.
הם משתמשים כל הזמן בטיעון להוריד את הערך של ראפ
ופופ מודרני,
והטיעונים האלה לגמרי מחמיצים את הנקודה,
מפני שהסכר נפרץ.
אנחנו חיים בדור שאחרי הדגימות.
אנחנו לוקחים דברים שאנחנו אוהבים
ואנחנו בונים עליהם.
פשוט ככה זה הולך.
וכשאנחנו באמת מוסיפים משהו משמעותי ומקורי
אנחנו ממזגים את המסע המוזיקלי שלנו איתו,
אז יש לנו סיכוי להיות
חלק מאבולוציה של המוזיקה שאנחנו אוהבים
ולהיות מחוברים איתה כשהיא הופכת שוב למשהו חדש.
אז הייתי רוצה לעשות עוד קטע
שחיברתי עבורכם הערב,
והוא מתרחש עם שני
מופעים די מלאי השראה ב TED שראיתי.
אחד מהם הוא הפסנתרן דרק פרויצ'יני,
שבמקרה הוא גאון,
עיוור אוטיסטי על הפסנתר,
ועמנואל ג'אל, שהוא ילד חייל לשעבר
מדרום סודן,
שהוא אומן המילים וראפר.
ושוב מצאתי דרך מעצבנת
להכניס אותי אותי אותי לתוך הסטורית המוזיקה
של השירים האלה,
אבל אני לא יכול להתאפק,
מפני שיש את הדברים האלה שאני אוהב,
ואני רוצה לשחק איתם.
אז אני מקווה שתהנו מזה. הנה מתחילים.
בואו נשמע את הצלילים של TED שוב, בסדר?
(מוזיקה)
תודה רבה לכם, תודה לכם.
(מחיאות כפיים)