Мушу в дечому зізнатись.
Я - науковець та інженер і вже багато років досліджую проблему ефективності.
Але з ефективності, буває, роблять культ,
тому сьогодні я розповім вам про те,
як мені вдалось перейти від культу до набагато різноманітнішої реальності.
Кілька років тому, закінчивши аспірантуру в Лондоні, я перебрався до Бостона.
Я жив у Бостоні й працював у Кембриджі.
Того літа я купив собі велосипед
і щодня їздив ним на роботу.
Маршрут я склав за допомогою телефона.
Він вів мене вздовж Массачусетської авеню,
найкоротшим маршрутом з Бостона до Кембриджа.
Цілий місяць я щодня їздив
велосипедом Массачусетською авеню, де все було заставлено автомобілями.
Але якось я поїхав іншим маршрутом.
Не знаю, чому того дня мені закортіло змінити звичний шлях.
Але я добре пам'ятаю, як я здивувався,
коли виїхав на вулицю, де не було жодної автівки.
Та вулиця простягалась паралельно до Массачусетської авеню.
Я не повірив своїм очам, коли побачив вулицю, обабіч якої зеленіли дерева.
Але на зміну подиву прийшло відчуття сорому.
Як я міг бути таким сліпим?
Цілісінький місяць
я не зводив очей з програми в своєму телефоні,
і для мене дорога на роботу означала тільки одне:
найкоротший маршрут.
Мені й на думку не спадало, що при цьому можна
насолоджуватись дорогою,
переживати приємне відчуття єднання з природою,
зазирати людям в очі.
Чому так сталось?
Бо я хотів якомога швидше добратись на роботу, не згаявши ні хвилини.
А тепер скажіть - хіба я один такий?
Хто з вас ніколи не користувався програмою, яка прокладає маршрути?
Більшість з вас, якщо не всі, користувались нею.
Зрозумійте мене правильно: програми-навігатори - чудові,
бо вони заохочують людей досліджувати місто.
Ви витягаєте з кишені телефон і відразу ж знаєте, куди треба йти.
Утім, програма припускає,
що до вашого пункту призначення можна дістатись лише кількома шляхами.
І змушує вас обрати
якийсь один із них.
Збагнувши це, я змінився.
Я перестав займатися тільки збором даних
і захотів зрозуміти, як люди сприймають своє місто.
За допомогою інформаційних технологій
я відтворив соціологічні експерименти в масштабі Інтернету.
Я захопився красою й геніальністю
традиційних соціологічних експериментів,
що їх проводили Джейн Джейкобс, Стенлі Мілґрем, Кевін Лінч.
У результаті цього дослідження ми створили нові карти,
які показують не лише найкоротший маршрут - синього кольору,
а й найприємніший -
він позначений червоним.
Як нам це вдалося?
Якось Ейнштейн сказав:
"Логіка може привести від пункту А до пункту Б.
А уява - куди завгодно".
Отож, увімкнувши уяву,
ми вирішили дослідити,
які райони міста жителі вважають найгарнішими.
Ми з колегами з Кембриджського університету
придумали простенький експеримент.
Якби я показав вам ось такі дві сцени з міського життя
і запитав, яку з них ви вважаєте привабливішою,
що б ви відповіли?
Не соромтесь.
Хто за "А"? Хто за "Б"?
Прекрасно.
На основі цієї ідеї
ми запустили платформу для гуртодії,
мережеву гру.
Гравці бачать два зображення міського ландшафту
і мають вибрати, яке з них гарніше, затишніше й щасливіше.
Тисячі людей залишають свої голоси,
а тоді ми аналізуємо результати.
Ми бачимо, де саме
люди почуваються щасливими.
Після цього я почав співпрацювати з лабораторією Yahoo Labs.
Разом із Лукою та Россано
ми склали перелік місцин у Лондоні, що набрали найбільше голосів,
і склали нову карту міста,
що поєднала міський ландшафт з людськими емоціями.
На цій карті можна не тільки прокласти
найкоротший маршрут з пункту А до пункту Б,
а й вибрати щасливий,
гарний або спокійний шлях.
Учасники експерименту казали, що щасливий, гарний і спокійний шляхи
набагато приємніші за найкоротший маршрут,
а по часу виходить всього на кілька хвилин довше.
Крім того, вони пов'язували місця зі спогадами.
Спогадами спільними - ось тут раніше був будинок BBC -
та особистими - на цьому місці я вперше поцілувався.
Учасники також згадували запахи та звуки, що супроводжували їх на певному маршруті.
А якби створити програму-навігатор,
яка складала б найприємніші маршрути
не лише з огляду на міський ландшафт,
а й на основі запаху, звуків і спогадів?
Саме над цим ми тепер працюємо.
Загалом, мета мого дослідження -
уникнути загрози єдиного маршруту,
не відбирати у людей можливості сповна насолодитись своїм рідним містом.
Пройдіться парком, а не паркінгом -
і ваш маршрут виглядає вже зовсім інакше.
Пройдіться вулицею, де можна зустріти приємних вам людей,
а не наткнутись на автомобілі -
і ваш шлях вже цілком інший.
Все дуже просто.
І на завершення:
пам'ятаєте фільм "Шоу Трумана?"
Це сатира на медіа, в якій реальна людина
не знає, що вона живе у вигаданому світі.
Можливо, ми всі живемо в світі, де все начебто має бути ефективно.
Задумайтесь над своїми щоденними звичками,
як це зробив герой фільму Труман, втечіть з вигаданого світу.
Навіщо?
Якщо ви гадаєте, начебто пригоди - небезпечні, спробуйте рутину. Вона смертельна.
Дякую.
(Оплески)