Be kell vallanom valamit.
Tudósként és mérnökként évek óta a hatékonysággal foglalkozom.
De a hatékonyság hajszolása néha megszállottá teszi az embert.
Ma szeretnék Önöknek arról az útról beszélni,
amely kiemelt ebből és visszavezetett a valóságba, ami sokkal gazdagabb.
Néhány évvel azután, hogy Londonban ledoktoráltam, Bostonba költöztem.
Itt éltem és Cambridge-ben dolgoztam.
Azon a nyáron vettem egy versenykerékpárt,
és minden nap biciklivel jártam munkába.
A tájékozódáshoz a telefonomat használtam.
Az út a Massachusetts Avenue-n keresztül vezetett.
Ez a legrövidebb út Boston és Cambridge között.
De egy hónap után,
amikor minden nap a kocsival zsúfolt Massachusetts Avenue-n bicikliztem,
egy nap másik úton indultam el.
Nem egészen tudom, miért választottam más utat aznap, egy kerülőutat.
Csak arra emlékszem, hogy meglepődtem.
Meglepő volt egy olyan utcát találni, ahol nem járt egy kocsi sem,
ellentétben a közeli, kocsikkal teli Massachusetts Avenue-vel.
Meglepődtem, amikor egy zöld, fákkal szegélyezett utcára bukkantam.
Bár a meglepetés után rögtön szégyent éreztem.
Hogy lehettem ennyire vak?
Egy teljes hónapon keresztül
a telefonos alkalmazásom csapdájába estem,
mert a munkába vezető út csak egy dologról szólt:
a legrövidebb útról.
Ez az egyetlen út nem vette figyelembe azt,
hogy mennyire kellemes az utazás,
a természettel való kapcsolat örömét,
nem volt lehetőség arra, hogy igazán meglásd az embereket.
És miért?
Hogy megspóroljak egy percet az utazásból.
Hadd kérdezzem meg: egyedül vagyok ezzel?
Önök közül hányan vannak, akik nem használtak még térkép-alkalmazást?
Úgy látom, szinte mindenki használt már.
Ne értsenek félre, az ilyen alkalmazások a legnagyszerűbbek arra,
hogy a város felfedezésére ösztönözzék az embereket.
Az ember csak előkapja a telefonját, és egyből tudja, merre kell menni.
Viszont az alkalmazás feltételezi, hogy
csak egy-két útvonal vezet az úticélhoz.
Arra képes, hogy abból a néhány útvonalból
kiválassza a legmegfelelőbbet az úticélhoz.
Ezután az élmény után változtattam.
A hagyományos adatbányászat helyett elkezdtem azt kutatni,
hogy az emberek hogyan szertnék felfedezni a várost.
A számítástechnika eszközeit vetettem be,
társadalomtudományi kísérleteket akartam megismételni az internet szintjén.
Rabul ejtett a Jane Jacobs, Stanley Milgram és Kevin Lynch által végzett
hagyományos társadalomtudományi kísérletek
szépsége és zsenialitása.
A kutatás eredményeként új térképeket készítettünk,
amelyekkel nem csak a legrövidebb (kék) utat találhatjuk meg,
hanem a legkellemesebbet is,
amelyet piros szín jelöl.
Hogyan lehetséges ez?
Einstein egyszer azt mondta:
"A logika segítségével eljuthatunk A-ból B-be,
a képzelet segítségével viszont bárhova."
Így tehát, egy kis képzelőerővel,
meg kellett értenünk
hogy a város mely részeit találják gyönyörűnek az emberek.
A Cambridge-i egyetemen kollégáimmal együtt
a következő egyszerű kísérletet találtuk ki:
Ha megmutatnám Önöknek ezt a két városi környezetet,
és megkérdezném, melyiket találják szebbnek,
melyiket választanák?
Ne legyenek szégyenlősek!
Ki szavaz az A-ra? És ki mondja, hogy a B?
Nagyszerű.
Ezen ötlet alapján kifejlesztettünk
egy közösségi ötletbörzét,
egy webes játékot.
A játékosok két városi képet kapnak,
és arra kérjük őket, hogy válasszák ki a szebbet, csendesebbet, vidámabbat.
Több ezer felhasználó szavazatai alapján
már láthatóvá vált, hogy miben értenek egyet a legtöbben.
Láttuk, hogy melyek azok a városrészek,
amelyek feldobják az embereket.
A projekt után csatlakoztam a Yahoo Labs csapatához.
Itt egy csapatban voltam Lucával és Rossanóval,
és együtt összegyűjtöttük a legnépszerűbb Londoni helyeket,
hogy egy új térképet készítsünk a városról -
egy emberi érzelmekkel súlyozott térképet.
Ezen a térképen nem csak az A és B pontot összekötő
legrövidebb utat találhatjuk meg,
hanem a legvidámabb útvonalat is megkereshetjük -
a legszebb, legcsendesebb útvonalat.
A tesztek során a résztvevők sokkal kellemesebbnek találták
a szép, csendes útvonalat, mint a legrövidebbet,
és ehhez csak néhány perccel lett hosszabb az utazási idejük.
A résztvevők szívesen kapcsolnak emlékeket is a helyekhez.
Közös emlékeket: "Itt volt a BBC régi épülete"
és személyes emlékeket: "Itt csókolóztam először".
Egyes útvonalakról illatok és hangok is az eszükbe jutottak.
Tehát mi lenne, ha lenne egy térképünk,
amely megtalálná a legkellemesebb útvonalakat,
amelyeket nem csak az esztétika,
de az illatok, hangok és emlékek alapján határoznánk meg?
Ebbe az irányba halad most a kutatásunk.
Az én kutatásom pedig általánosságban
arról szól, hogy hogyan kerülhető el az egyetlen útvonal veszélye,
hogy ne fosszunk meg senkit attól, hogy egészen megtapasztalja a várost, ahol él.
Ha a parkon sétálsz át, és nem a parkolón,
egészen más lesz az utad.
Ha olyan helyen jársz, ahol emberek nyüzsögnek,
és nem az autók,
egészen más lesz az utad.
Ez ilyen egyszerű.
Ezzel a gondolattal szeretném befejezni:
emlékeznek a Truman Show-ra?
Ez a film egy média-szatíra, amelyben egy valódi ember
nem tudja, hogy mesterséges világban él.
Talán mi is mesterséges világban élünk, ahol a hatékonyság a legfontosabb.
Vegyék szemügyre néhány napi szokásukat,
és mint Truman a filmben, szökjenek meg a mesterséges világból!
És hogy miért?
Ha Önök szerint a kalandok veszélyesek, próbálják ki a megszokást. Az halálos.
Köszönöm szépen.
(Taps)