Moram vam nešto priznati.
Kao znanstvenik i inžinjer,
usredotočio sam se na učinkovitost dugi niz godina.
Ali učinkovitost može biti kult,
i danas bih vam volio pričati o putovanju
koje me izvuklo iz kulta i vratilo u puno bogatiju stvarnost.
Prije nekoliko godina, nakon završetka doktorata u Londonu,
preselio sam se u Boston.
Živio sam u Bostonu i radio u Cambridgeu.
Kupio sam si trkaći bicikl toga ljeta,
i vozio sam ga na posao svaki dan.
Kako bih našao put, koristio sam telefon.
Poslao me na Aveniju Massachusetts,
najkraću rutu od Bostona do Cambridgea.
Ali nakon mjesec dana
svakodnevnog bicikliranja na Aveniji punoj automobila,
krenuo sam drugom rutom jednog dana.
Nisam potpuno siguran zašto sam otišao drugom rutom toga dana,
sjećam se samo osjećaja iznenađenja;
iznenađenja što sam našao ulicu bez automobila;
nasuprot Avenije Massachusets, pune automobila;
iznenađenje što sam našao ulicu prekrivenu lišćem i okruženu drvećem.
Ali nakon osjećaja iznenađenja, osjetio sam stid.
Kako sam mogao biti tako slijep?
Čitav mjesec,
bio sam tako zarobljen u svojoj mobilnoj aplikaciji
da je putovanje na posao postala samo jedna stvar:
najkraći put.
U ovom jednom putovanju nije bilo razmišljanja
o uživanju u cesti,
nikakvog užitka u povezivanju s prirodom,
bez mogućnosti gledanja ljudi u oči.
I zašto?
Jer sam štedio minutu vremena u svom putu na posao.
Sad da vas pitam: Jesam li sam u tome?
Koliko vas nikad nije koristilo aplikaciju za pronalaženje puta?
Većina vas, ako ne svi, jeste.
I nemojte me krivo shvatiti -- aplikacije karte su najveći izum
koji potiče ljude da istražuju grad.
Izvadite telefon i odmah znate kamo ići.
No ipak, aplikacija također pretpostavlja
da postoji samo šačica smjerova do destinacije.
Ima moć da učini ovu šačicu smjerova
definitivnim smjerovima do te lokacije.
Nakon tog iskustva, promijenio sam se.
Promijenio sam istraživanje od tradicionalnog rudarenja podataka
do razumijevanja kako ljudi iskuse grad.
Koristio sam alate iz računalne znanosti
kako bih replicirao eksperimente društvene znanosti u web razmjeru.
Obuzela me ljepota i genij
tradicionalnih eksperimenata društvenih znanosti
koje su činili Jane Jacobs, Stanley Milgram, Kevin Lynch.
Rezultat tog istraživanja bilo je stvaranje novih karata,
karata gdje ne nađete samo najkraći put, plavi,
nego i najugodniji put,
crveni.
Kako je to moguće?
Einstein je jednom rekao,
"Logika će vas dovesti od A do B.
Mašta će vas odvesti svugdje."
Sa malo mašte,
morali smo razumjeti
koji dijelovi grada su ljudima predivni.
Na sveučilištu u Cambridgeu, sa suradnicima,
smislili smo ovaj jednostavan eksperiment.
Ako vam pokažem ove dvije urbane scene,
i pitao bih vas koja je ljepša,
koju biste odabrali?
Ne budite sramežljivi.
Tko kaže A? Tko kaže B?
Briljantno.
Na osnovu te ideje,
izgradili smo platformu za društvenu suradnju,
web igru.
Igračima se pokaže par urbanih scena,
i traži ih se da se odabere koja je ljepša, tiša i sretna.
Na osnovu tisuća korisničkih glasova,
onda možemo vidjeti gdje se pokazuje konsenzus.
Možemo vidjeti koje urbane scene
čine ljude sretnima.
Poslije tog rada, pridružio sam se Yahoo Labu,
i stvorio tim s Lucom i Rossanom,
i zajedno, sakupili smo te pobjedničke lokacije u Londonu
kako bi izgradili novu kartu grada,
kartografiju vaganu prema ljudskim emocijama.
U ovoj kartografiji, ne samo da možemo vidjeti i povezati se
od točke A do točke B najkraće dionice,
već možemo vidjeti i sretne dijelove,
prekrasan put, tihi put.
U testovima, sudionici su smatrali prekrasan, tihi put
puno ugodnijim neko najkraći,
a time su dodali samo nekoliko minuta putovanja.
Sudionici također vole pripisati sjećanje mjestima.
Dijeljenja sjećanja -- ondje je bila stara zgrada BBC-a;
i osobna sjećanja -- tamo sam se prvi put poljubio.
Prisjetili su se i kako su neke staze mirisale i zvučale.
Pa što ako bismo imati alat za mapiranje
koje davale najugodnije rute
ne samo po estetici
već po zvuku, mirisu i sjećanjima?
To je smjer u kojem naše istraživanje ide.
Generalnije, moje istraživanje,
pokušava izbjeći opasnosti jednog puta,
izbjegava okrasti ljude od potpunog iskustva grada u kojem žive.
Prošetajte kroz park, ne kroz parkiralište,
i imate jedan potpuno drugačiji put.
Prošetajte stazom punom ljudi koje volite
a ne punom automobila,
i imate potpuno drugačiji put.
Tako je jednostavno.
Htio bih završiti s ovom mišlju:
sjećate li se "Trumanovog Showa"?
To je medijska satira u kojoj stvarna osoba
ne zna kako živi u umjetnom svijetu.
Možda živimo u svijetu koji je stvorila naša učinkovitost.
Pogledajte neke svoje dnevne navike,
i kako je Truman to učinio u filmu, pobjegnite iz umjetnog svijeta.
Zašto?
Pa, ako mislite kako je avantura opasna, probajte s rutinom.
Smrtonosna je.
Hvala vam.
(Pljesak)