Moramo da promenimo kulturu u našim zatvorima,
naročito za mlade zatvorenike.
Država Njujork je jedna od samo dve u SAD
koja automatski hapsi osobe od 16 i 17 godina i sudi im kao odraslima.
Ovom kulturom nasilja ovi mladi ljudi
smeštaju se u neprijateljsko okruženje,
a čuvari dozvoljavaju da se dešava skoro sve.
Ovim mladim ljudima ne preostaje baš puno toga
kako bi zapravo pojačali svoj talenat i kako bi se pokušala rehabilitacija.
Dok ne budemo mogli da podignemo granicu kriminalne odgovornosti na 18,
moramo se usredsrediti na to da promenimo svakodnevnicu ovih mladih ljudi.
Znam to iz ličnog iskustva.
Pre nego što smo napunio 18 godina,
proveo sam otprilike 400 dana na ostrvu Rajkers,
i pored toga,
proveo sam skoro 300 dana u samici,
i da vam kažem:
kada vrištite svom snagom na vratima svoje ćelije
i kada vrištite svom snagom sa svog prozora,
izmorite se.
Pošto nema baš puno toga što tamo možete da radite,
počnete da marširate napred-nazad po svojoj ćeliji,
počnete da pričate sami sa sobom,
misli počinju da vam divljaju
i onda vam sopstvene misli postanu najveći neprijatelj.
U zatvorima ljudi zapravo treba da dožive rehabilitaciju,
ne da postanu ljutiti,
isfrustrirani i da se osećaju još beznadežnije.
Pošto za ove mlade ljude ne postoji nikakav plan o otpuštanju,
u društvo se vraćaju bez ičega.
Zaista ne postoji mnogo toga što bi ih sprečilo da ponovo pogreše.
Ali sve počinje sa čuvarima.
Za neke je veoma lako
da ove čuvare vide kao dobre,
a zatvorenike kao loše momke,
a neki to vide i obrnuto,
ali to nije cela priča.
Ovi čuvari su normalni, obični ljudi.
Dolaze iz istih delova grada kao i populacija kojom "upravljaju".
Oni su samo normalni ljudi.
Nisu roboti, i kod njih ne postoji ništa posebno.
Otprilike rade sve ono što rade i drugi u društvu.
Muški čuvari žele da pričaju i flertuju sa ženskim čuvarima.
Igraju se jedni sa drugima kao u srednjoj školi.
Raspravljaju se međusobno.
A ženski čuvari tračaraju međusobno.
Proveo sam dosta vremena sa priličnim brojem čuvara
i ispričaću vam o jednom koji se zvao Manro.
Jednog dana dovukao me je između vrata A i B
koja odvajaju severnu i južnu stranu jedinice gde smo bli smešteni.
Tamo me je dovukao jer sam imao fizičku razmiricu
sa drugim mladićem iz naše jedinice
i osećao je, pošto je na tom spratu radio i jedan ženski čuvar,
da sam mu ugrozio smenu.
Pa me je udario u grudi.
Izbio mi je vazduh.
Nisam bio impulsivan, nisam reagovao odmah,
jer znam da je to njihova kuća.
Ne mogu da pobedim.
Samo je trebalo da pritisne dugme i odmah bi došla podrška.
Stoga sam ga samo pogledao
i pretpostavljam da je video kako mi u očima gore bes i frustracija
i rekao mi je:
"Imaćeš problema zbog svojih očiju
jer izgledaš kao želiš da se tučeš."
Počeo je da skida svoj opasač,
skinuo je košulju i značku
i rekao: "Mogli bismo da se tučemo."
Pitao sam ga: "Nećeš da drukaš?"
To je izraz koji se često koristi na ostrvu Rajkers
i koji znači da nikome nećeš ništa reći
i da to nećeš prijaviti.
Rekao je: "Neću da drukam. A ti?"
Nisam ni odgovorio.
Samo sam ga odalamio u lice
i počeli smo da se tučemo na licu mesta.
Pri kraju tuče, priklještio me je uza zid
i dok smo se tukli, pitao me je: "Dobro si?"
kao da me je dobio,
ali sam znao da sam ja dobio njega,
pa sam arogantno odgovorio:
"O, ja sam dobro, a ti?"
Rekao je: "Da, da, dobro sam."
Pustili smo jedan drugog, rukovali se, rekao mi je da me je ispoštovao,
dao mi cigaretu i poslao me dalje.
Verovali ili ne, na ostrvu Rajkers naići ćete na neke čuvare
koji će se tući sa vama jedan na jedan.
Osećaju da razumeju kako je to
i da ću se suprotstaviti njima kako treba.
Pošto se rasprave ovako često rešavaju,
možemo to da rešimo na taj način.
Ja odatle odem kao muškarac, ti odeš kao muškarac,
i to je to.
Neki čuvari se osećaju kao da robijaju sa vama.
Zato imaju taj mentalitet i stav
i vode se tim konceptom.
U nekim slučajevima, u istom smo problemu kao i čuvari.
Ipak, institucije moraju da pruže ovim čuvarima pravilnu obuku
za to kako da se na pravi način ophode sa populacijom adolescenata
i moraju da im daju pravilnu obuku
za to kako da se ophode sa populacijom sa mentalnim problemima.
Ovi čuvari igraju veliku ulogu u životima ovih mladih ljudi
za X količinu vremena dok ne dođe do razrešenja u njihovim slučajevima.
Zašto onda ne pokušati sa mentorisanjem ovih mladih ljudi dok su tamo?
Zašto ne pokušati da im se da neka vrsta uvida u promene,
tako da kada se vrate u društvo
rade nešto pozitivno?
Druga velika stvar kako bi pomogli našim tinejdžerima u zatvoru
je bolji raspored.
Kada sam bio na ostrvu Rajkers, samice su bile velika stvar.
Samice su prvobitno osmišljene
kako bi se osoba slomila mentalno, fizički i emotivno.
Za to su smišljene.
Državni tužilac SAD nedavno je objavio izveštaj
u kome se tvrdi da će se zabraniti upotreba samica
u državi Njujork za tinejdžere.
Dok sam bio u samici, ono što me je držalo razumnim bilo je čitanje.
Pokušao sam da se obrazujem koliko god sam mogao.
Čitao sam sve čega sam mogao da se dočepam.
Pored toga, pisao sam muziku i kratke priče.
Mislim da bi mladim ljudima koristili
programi terapije umetnošću
za klince koji vole da crtaju i imaju taj talenat,
a šta je sa mladima koji su skloni muzici?
Na primer, muzički program gde bi ih neko zaista naučio
kako da pišu i stvaraju muziku?
To je samo pomisao.
Kada adolescenti dođu na ostrvo Rajkers,
smeštaju se u zgradu C74, RNDC.
Ovo se naziva "školom za gladijatore",
jer imate mladu osobu koja dolazi sa ulice
i misli da je žestoka
i bude okružena gomilom drugih mladih osoba
iz svih pet krajeva grada, i svi misle da su žestoki.
Sada imate hrpu mladića koji se busaju u grudi
i osećaju da moraju da dokažu da su jednako opaki
ili opasniji od tebe, tebe i tebe.
Ali budimo iskreni:
ta kultura je veoma opasna i škodi našim mladima.
Moramo da pomognemo institucijama i ovim tinejdžerima da shvate
da ne moraju da žive svojim pređašnjim životom
koji su živeli na ulici, da zapravo mogu da se promene.
Tužno je reći da kada sam bio u zatvoru,
čuo sam tipove da pričaju o tome šta će raditi kad izađu napolje,
kakve zločine će činiti
kada se vrate na ulice.
Ti razgovori su zvučali pomalo ovako:
"O, kad krenem na ulicu, moj brat ima ovu vezu
za ovo, ono i nešto treće",
ili: "Moj burazer tamo ima vezu za nisku cenu.
Hajde da razmenimo informacije"
i "Kad krenemo u grad, ima da radimo na veliko."
Slušao sam ove razgovore i u sebi sam mislio:
"Čoveče, ovi likovi stvarno pričaju o tome da idu nazad na ulicu
i da počine nove zločine".
Smislio sam ime za to,
nazvao sam to šemom za brzi povratak u zatvor,
jer stvarno, koliko će to da traje?
Je l' se uz to dobije plan za penziono?
Lepa penzijica? Beneficirani staž?
Zdravstveno, socijalno osiguranje?
(Smeh)
Ali da vam kažem ovo:
kada ste u zatvoru,
sretnete neke od najinteligentnijih, najbriljantnijih
i najtalentovanijih ljudi koje bih ikada sreo.
Viđao sam ljude koji bi uzeli kesicu od čipsa
i od nje napravili prelep ram za slike.
Viđao sam ljude koji bi uzeli državni sapun koji dobiju besplatno
i od njega naprave prelepe skulpture
koje bi učinile da Mikelanđelo izgleda kao dete iz vrtića.
U svojoj 21. godini bio sam u zatvoru sa maksimalnim obezbeđenjem
koji se nazivao Popravna ustanova Elmira.
Upravo sam se vratio iz teretane gde sam vežbao
i video sam starijeg gospodina kojeg sam znao
kako stoji nasred dvorišta
i gleda u nebo.
Imajte na umu da je ovaj gospodin služio kaznu 33 godine do doživotne
i da je već odslužio 20 godina od toga.
Prišao sam mu i rekao:
"Šta ima stari, jesi li dobro čoveče?"
Pogledao me je i rekao: "Da, dobro sam, sinovac."
Pitao sam: "A što onda gledaš ka nebu, čoveče?
Šta je tamo tako zanimljivo?"
Rekao je: "Pogledaj gore i reci mi šta vidiš."
"Oblake." (Smeh)
Rekao je: "U redu. Šta još vidiš?"
U tom trenutku, prolazio je avion.
Rekao sam: "U redu, vidim avion."
Rekao je: "Tačno, a šta je u njemu?" "Ljudi."
"Tačno. A kuda idu ti ljudi i taj avion?"
"Ne znam. Ti znaš?
Javi mi ako znaš, pa mi daj i neke brojeve za loto."
Rekao je: "Ne vidiš širi plan, sinovac.
Taj avion sa tim ljudima ide nekud,
dok mi ovde tapkamo u mestu.
Ovo je širi plan:
taj avion sa tim ljudima ide nekud,
to je život koji prolazi pored nas dok smo zaglavljeni među ovim zidinama."
Od tog dana,
to je pokrenulo nešto u mom umu i znao sam da moram da promenim nešto.
Dok sam rastao, uvek sam bio dobar, pametan klinac.
Neki bi rekli da sam bio previše pametan za svoje dobro.
Sanjao sam da postanem arhitekta ili arheolog.
Trenutno radim u "Fortune Society"
što je program vraćanja u društvo
i radim sa ljudima koji imaju visok rizik vraćanja zločinu.
Povezujem ih i pružam im potrebne usluge
kada ih puste iz zatvora
tako da mogu da naprave pozitivan prelaz u društvo.
Kada bih danas video sebe sa 15 godina,
seo bih i popričao s njime i pokušao da ga obrazujem
i rekao bih mu: "Slušaj, ovo sam ja. Ja sam ti.
Ovo smo mi. Jedno smo.
Znam sve što ćeš da uradiš
pre nego što kreneš jer sam to već uradio."
Rekao bih mu da se ne druži sa nekim ljudima,
da ne ide na određena mesta.
Rekao bih mu da se posveti školi,
jer tamo treba da bude,
jer je to ono što će te odvesti negde u životu.
Ovo je poruka koju treba da delimo
sa našim mladima.
Ne treba da se prema njima ophodimo kao prema odraslima i da ih stavljamo
u kulture nasilja iz kojih je skoro nemoguće pobeći.
Hvala vam.
(Aplauz)