Mes privalome pakeisti įkalinimo įstaigų kultūrą
ypatingai dėl jaunų kalinių.
Niujorkas yra viena iš dviejų valstijų JAV,
kurios sulaiko bei teisia 16-mečius ir 17-mečius kaip suaugusius.
Tokia smurto kultūra įtraukia šiuos jaunus žmones
ir perkelia juos į priešišką aplinką,
kur kalėjimo prižiūrėtojai leidžia daugmaž viskam atsitikti.
Ten nėra daug veiklų, kuriomis galėtų užsiimti jauni žmonės,
kad ugdytų jų talentus ir juos iš tikro reabilituotų.
Kol mes galėsime padidinti baudžiamosios atsakomybės amžių iki 18,
pirmenybę turime suteikti pokyčiams šių jaunų žmonių kasdieniame gyvenime.
Aš tai žinau iš asmeninės patirties.
Prieš man sukankant 18,
aš praleidau apie 400 dienų Rikers Saloje
ir negana to
aš praleidau apie 300 dienų vienutėje
ir leiskite man pasakyti tai:
Rėkimas visą dieną tiek kiek plaučiai leidžia
ant kalėjimo kameros durų ar rėkauti pro langą nusibosta.
Kadangi ten nėra itin daug ką veikti,
tu pradedi vaikščioti pirmyn atgal savo kameroje
tu pradedi kalbėtis pats su savimi
tavo mintys laksto kaip pašėlusios
ir tada tavo mintys tampa tavo baisiausiu priešu.
Kalėjimai turėtų reabilituoti žmogų,
o ne būti priežastimi to, jog jis ar ji tampa piktesni,
sužlugdyti ir jaučiasi beviltiškesni.
Kadangi nėra jokio paleidimo plano sukurto šiems jauniems žmonėms,
jie daugmaž tuščiomis iš naujo įeina į visuomenę.
Jie neturi daug veiklos, kuri sulaikytų juos nuo grįžimo į kalėjimą.
Bet viskas prasideda nuo pataisos pareigūnų.
Kai kuriems žmonėms yra labai paprasta
žiūrėti į šiuos pataisos pareigūnus kaip į geriečius
ir į kalinius kaip į blogiečius,
arba kai kam atvirkščiai,
tačiau viskas yra sudėtingiau.
Matote, šie pataisos pareigūnai yra normalūs, paprasti žmonės.
Jie kilę iš tų pačių rajonų kaip ir tie žmonės, kuriuos jie „aptarnauja“.
Jie yra tiesiog paprasti žmonės.
Jie nėra robotai, ir juose nėra nieko ypatingo.
Jie daro beveik viską, ką kiekvienas visuomenėje daro.
Pataisos pareigūnai vyrai nori kalbėtis ir flirtuoti su moterimis pareigūnėmis.
Viens su kitu jie žaidžia mokyklinukų žaidimus.
Jie politikuoja vienas su kitu.
Moterys pareigūnės liežuvauja viena su kita.
Taigi aš praleidau nemažai laiko su daug pataisos pareigūnų,
ir leiskit man papasakoti apie vieną iš jų, vardu Monro.
Vieną dieną jis mane patraukė tarp A ir B durų,
kurios skyrė šiaurinį ir pietinį gyvenamuosius blokus.
Ten mane jis nutempė, nes turėjau fizinį konfliktą
su jaunuoliu savo gyvenamajame bloke,
jis galvojo, kad aš pažeidžiau jo pamainą,
nes tuo metu ten dirbo kita pareigūnė.
Taigi jis trenkė man į krutinę.
Jis išmušė man žemę iš po kojų.
Aš nebuvau impulsyvus, aš nesuregavau iš karto,
nes žinojau, kad tai yra jų namai.
Aš čia negaliu laimėti.
Jam tereikia aktyvuoti aliarmą ir pastiprinimas atvyktų nedelsiant.
Taigi aš tiesiog pažiūrėjau jam į akis
ir matyt jis pamatė pyktį ir nusivylimą degantį mano akyse
ir tarė man, –
„Tavo akys atneš tau daug bėdos,
nes atrodai taip, lyg norėtum muštis.“
Taigi jis nusiėmė savo diržą su dėklais,
nusirengė marškinius ir nusisegė ženkliuką,
ir pasakė: „Mes galime muštis.“
Tada aš jo paklausiau „Neišpliurpsi?“
Šis posakis yra dažnai vartojamas Rikers Saloje,
reiškiantis, kad tu nieko niekam nepasakysi,
ir tu nieko neketini pranešti.
Jis pasakė: „Taip, neišpliurpsiu. Ar tu darysi tą patį?“
Aš netgi neatsakiau.
Aš tiesiog smogiau jam tiesiai į veidą,
ir mes pradėjome muštis tiesiog ten ir tada.
Muštynių pabaigoje jis tėškė mane į sieną,
ir kol mes grūmėmės, jis man pasakė ''Tau viskas gerai?''
lyg jis būtų mane jau nugalėjęs,
bet mintyse, aš žinojau, jog jį nugalėjau aš,
taigi aš labai įžūliai atsakiau,
„Ai, aš gerai, o tu gerai?“
Jis atsakė, – „taip, aš gerai.“
Mes paleidome vienas kitą, paspaudėm rankas.
Jis tarė, jog grąžino mano pagarbą. Davė man cigaretę ir leido man eiti savo keliu.
Patikėsit ar ne, tačiau sutiksi keletą pataisos pareigūnų Rikers Saloje,
kurie mušis su tavim vienas prieš vieną.
Jie mano, jog jie supranta kaip viskas yra,
kad galėsiu su jais bendrauti kaip lygus su lygiu.
Jeigu tu dažniausiai taip sprendi savo ginčus,
mes galime prie to prisitaikyti.
Mes abu galime apsisukti ir nueiti nuo kivirčo kaip tikri vyrai,
ir viskas.
Kai kurie pareigūnai mano, jog jie kali kartu su tavimi.
Štai kodėl jie turi tokį mentalitetą ir tokį požiūrį
bei vadovaujasi tokia sąvoka.
Kai kuriais atvejais mes su pataisos pareigūnais sėdime vienoje valtyje.
Tačiau institucijos privalo suteikti šiems pataisos pareigūnams
tinkamus mokymus, kaip deramai elgtis su paaugliais,
ir jie taip pat privalo vesti mokymus
apie tai kaip puoselėti psichinę sveikatą.
Šie pataisos pareigūnai vaidina svarbų vaidmenį jaunų žmonių gyvenime
tam tikram laiko tarpui, iki tol kol nėra priimtas nuosprendis.
Taigi kodėl nepabandžius auklėti šių jaunų žmonių, kol jie yra ten?
Kodėl nepabandžius jiems padėti susivokti, kaip galima būtų kažką pakeisti,
kai jie vėl grįš į visuomenę,
kad jie nuveiktų kažką pozityvaus?
Geresnės programos yra kitas būdas kaip galima padėti mūsų paaugliams kalėjimuose.
Kai aš buvau Rikers Saloje, izoliatorius buvo labai aktualus.
Kalinimas izoliatoriuje buvo sukurtas palaužti žmogų
psichologiškai, fiziškai ir emociškai.
Jis buvo sukurtas būtent tam.
JAV generalinis prokuroras neseniai paskelbė ataskaitą,
kurioje nurodomas ketinimas uždrausti kalinimą izoliatoriuje
paaugliams Niujorko valstijoje.
Tik skaitymas padėjo išlikti mano sveikam protui kai buvau izoliatoriuje.
Aš stengiausi ugdyti save kiek įmanoma daugiau.
Aš skaičiau viską, kas pakliūdavo man į rankas.
Be to, aš kūriau muziką ir apsakymus.
Mano galva, kai kurios programos galėtų būti naudingos mūsų jauniems žmonėms,
t.y. meno terapijos programos
vaikams, kurie turi talentą ir mėgsta piešti.
O kaip dėl jaunų individų, kurie turi polinkį muzikai?
Ką manot apie muzikinę programą, kuri išties juos moko
kaip kurti ir rašyti muziką?
Tai tiesiog mano pamąstymai.
Kai paaugliai atvyksta į Rikers Salą,
C74, RNDC yra pastatas, kuriame jie yra apgyvendinami.
Jis pravardžiuojamas gladiatorių mokykla,
nes jauni asmenys, atkeliavę tiesiai iš gatvės
mano, kad jie yra kieti, nors juos supa daugybė kitų jaunuolių
iš visų penkių Niujorko administracinių sričių.
Ir kiekvienas iš jų jaučiasi kietas.
Taigi dabar turime krūva jaunų džentelmenų, atkišančių savo krūtines
ir manančių, kad jie turi įrodyti, kad jie tokie pat kieti kaip ir kiti
arba, kad jie kietesni už visus.
Bet būkime atviri:
Ta kultūra yra labai pavojinga ir žalinga mūsų jauniems žmonėms.
Mes turime padėti institucijoms ir šiems paaugliams suvokti,
kad jie neprivalo turėti tokio pat gyvenimo būdo, kaip jiems būnant gatvėje,
kad jie išties gali kažką pakeisti.
Liūdna pranešti, jog kai buvau kalėjime,
aš girdėjau vaikinus kalbant apie tai, kaip kai juos paleis iš kalėjimo,
kokius nusikaltimus jie darys,
kai jie grįš į gatves.
Tas pokalbis skambėjo maždaug taip:
„Kai aš grįšiu į laisvę, mano brolis turi ryšių
tam bei šiam,“
arba „Mano draugelis turi ryšių už žemą kainą.
Apsikeiskim informacija.“
ir „Kai vėl busime mieste, mes padarysime kažką rimto.“
Girdėdamas šiuos pokalbius pagalvodavau:
„oho, šitie vaikinai rimtai galvoja apie grįžimą į laisvę
ir ateityje įvykdyt daugiau nusikaltimų.“
Taigi aš tam suteikiau pavadinimą:
aš tai vadinau „kaip greitai grįžti į kalėjimą“ planu,
nes iš tikrųjų, kaip ilgai tu ketini tą daryti?
Ar darydamas tai gausi pensiją?
Gerą pensiją? Kelių pakopų?
Ar gausi sveikatos draudimą? Darbo apmokamą stomatologą?
(juokiasi)
Pasakysiu tik tiek:
Būnant kajėlime,
aš sutikau vienus iš protingiausių, genialiausių
ir talentingiausių žmonių.
Aš mačiau kaip žmogus paėmęs traškučių pakelį
paverčia jį į gražų nuotraukų rėmelį.
Mačiau kaip žmogus paima visiems išduodamą nemokamą muilą
ir jį paverčia į pačią gražiausią skulptūrą,
prieš kurią net Mikelandželo darbas atrodytų kaip darželinuko.
Kai man buvo 21-eri, aš atsidūriau sustiprinto režimo kalėjime,
Elmira pataisos namuose.
Po svorių kilnojimo kalėjimo sporto salėje,
pamačiau pažįstamą vyresnio amžiaus vyriškį, stovintį vidurį kiemo
ir tiesiog žiūrintį į dangų.
Šis vyriškis atlikinėjo 33 metų bausmę,
ir jau atsėdėjo 20 metų.
Taigi prieinu prie jo ir sakau, –
„O.G., kaip sekasi, viskas gerai?“
Jis pažiūrėjęs į mane atsakė: „taip, viskas gerai, jaunėli.“
Aš jo klausiu toliau: „tai kam gi tu žiūri į dangų?
Kas ten tokio viliojančio?“
Jis atsakė: „Tu pats pažiūrėk ir pasakyk man, ką matai.“
„Debesys“ (Juokas.)
Jis pasakė: „Gerai, ką dar matai?“
Tuo metu praskrido lėktuvas.
Aš atsakiau: „Gerai, matau lėktuvą.“
„Ir kas tame lėktuve?“ „Žmonės.“
„Būtent. Taigi kur tas lėktuvas ir tie žmonės keliauja?“
„Aš nežinau. O tu? Prašau pasakyk, jei žinai.
Tuomet ir laimingus loterijos numerius pasakysi.“
Jis atsakė: „Tu nematai didesnio vaizdo, jaunėli.
Tas lėktuvas su tais žmonėmis kažkur keliauja,
kol mes esame įstrigę čia.
Esmė yra čia:
Tas skrendantis lėktuvas su žmonėmis,
yra gyvenimas, kuris bėga mums prieš akis, kol mes esame čia, įstrigę.“
Nuo tos dienos, kažkas įsižiebė mano mintyse
ir privertė mane jaustis taip, lyg turėčiau kažką pakeisti.
Augdamas visuomet buvau geras, protingas vaikas.
Kai kurie žmonės sakydavo, jog kartais buvau netgi per daug protingas.
Svajojau tapti architektu arba archeologu.
Dabar dirbu grįžtamojoje programoje,
pavadinimu Sėkmės Draugija.
Dirbu bylų administratoriumi su aukštos recidyvizmo rizikos žmonėmis.
Aš padedu jiems gauti reikiamą pagalbą,
tuomet kai jie yra išleidžiami iš kalėjimų,
kad jų pereinamasis laikotarpis atgal į visuomenę būtų pozityvus.
Jeigu šiandieną sutikčiau 15-metį save,
aš jį pasisodinęs pasikalbėčiau ir bandyčiau jį paauklėti,
bei norėčiau, kad jis žinotų tai: „Klausyk, tai aš. Aš esu tu.
Tai esame mes. Mes esame vienas.
Aš žinau viską, ką tu tuoj padarysi, net prieš tau tai padarant,
nes aš tai jau esu padaręs.“
Ir aš paskatinčiau jį nebendrauti su tam tikrais žmonėmis.
Aš jam pasakyčiau nebūti tam tikrose vietose.
Patarčiau laikyti savo pasturgalį mokykloje,
nes tau reikia ten būti,
nes būtent tai tave kažkur gyvenime nuves.
Šia žinia mes turėtume dalintis
su savo jaunais vyrais ir moterimis.
Mes neturėtume jų laikyti suagusiais ir įtraukti jų į smurto liūną,
iš kurio jiems tampa nebeįmanoma pasprukti.
Ačiū.
(Plojimai.)