Meg kell változtatni a fogva tartás gyakorlatát börtöneinkben
és fegyházainkban, különösen a fiatal fegyencek számára.
New York állam a két utolsó egyike,
mely felnőttként kezel és ítél el 16-17 éves embereket.
Ez az erőszakos gyakorlat a fiatalokat
ellenséges környezetbe teszi,
és a nevelőtisztek hagyják, hogy bármi megtörténjen.
Nem sok remény van e fiatalok számára
képességeik fejlesztésére és tényleges rehabilitációjukra.
Amíg nem emeljük a büntetőjogi felelősség korhatárát 18 évre,
addig mindennapi életük megváltoztatására kell fókuszálnunk.
Elsőkézből tudom ezt.
Mire 18 éves lettem,
körülbelül 400 napot töltöttem a Riker-szigeten,
ráadásként ebből
majdnem 300-at magánzárkában.
Hadd mondjam el,
torokszakadtából üvölteni egész nap a cella ajtajában,
vagy kifelé az ablakon,
belefáradsz előbb-utóbb.
Mivel nem nagyon tudsz mihez kezdeni magaddal odabent,
fel-alá kezdesz járkálni a celládban,
magaddal kezdesz el beszélgetni,
vad gondolataid támadnak,
azután a gondolataid válnak a legrosszabb ellenségeiddé.
A börtönöknek rehabilitálnia kellene az embert,
nem pedig még több haragot ébresztenie benne
vagy frusztrációt vagy reménytelenséget.
Mivel nincs semmilyen rehabilitációs terv ezeknek a fiataloknak a számára,
üres kézzel térnek vissza a társadalomba.
Nincs semmi, ami megmentené őket a visszaeséstől.
De minden a nevelőtisztekkel kezdődik.
Egyeseknek könnyű lehet
a nevelőtisztekre, mint a jófiúkra tekinteni
és a fegyencekre, mint rosszfiúkra,
vagy néhányaknak fordítva,
de ennél többről van szó.
Ezek a nevelőtisztek átlagos, mindennapi emberek.
Ugyanolyan környezetből jönnek, mint akiket ,,szolgálnak".
Ők is csak átlagos emberek.
Nem robotok és nincs bennük semmi különleges.
Ugyanazt teszik mint bárki más a társadalomban.
A férfi nevelőtisztek csevegnek és flörtölnek a női nevelőtisztekkel.
Gyerekes játékokat játszanak egymással.
Politizálnak egymással.
A nők pedig pletykálnak.
Sok időt töltöttem el számos nevelőtiszttel,
de had meséljek egyikükről, akit Monroe-nak hívnak.
Egy nap félrevont A és B ajtó közt
amik a cellablokkunk északi és déli részét választotta el.
Azért húzott félre, mert korábban összeverekedtem
egy másik fiatalemberrel a blokkomból,
és úgy érezte, megsérettem a műszakját.
mivel egy női nevelőtiszt szolgálatban volt akkor,
Szóval jól mellbe vágott.
Alig kaptam levegőt.
Nem voltam lobbanékony, nem reagáltam azonnal,
mert tudom, ez az ő terepük.
Itt nem nyerhetek.
Elég, ha riadót fúj, és máris jön az erősítés.
Szóval csak mélyen a szemébe néztem,
és gondolom, látta a lángoló haragot és frusztrációt,
mert azt mondta:
,,A tekinteted még sok bajba fog sodorni,
mert úgy nézel ki, mint aki verekedni akar."
Szóval nekilátott, hogy lecsatolja az övét,
levette az ingét és a jelvényét,
és azt mondta: ,,bunyózhatunk."
megkérdeztem: ,,Nem fogsz köpni?"
Ez egy gyakran használt kifejezés Riker szigetén,
annyit tesz, hogy nem beszélsz róla senkinek
és nem fogod jelenteni.
Azt mondta: ,,Ja, nem fogok köpni. Te sem fogsz?"
Válaszra sem méltattam.
Csak jól pofán vertem egyből,
és nyomban el is kezdtünk verekedni.
A küzdelem vége felé a falhoz vágott,
és miközben viaskodtunk megkérdezte: ,,Jól vagy?",
mintha ő győzött volna,
de én tudtam, hogy én győztem,
így pimaszul válaszoltam:
,,Jól vagyok, és maga?"
Azt mondta: ,,Ja, jól vagyok, jól vagyok."
Elengedtük egymást, megrázta a kezem, azt mondta, megadja a kellő tiszteletet,
adott egy cigarettát és utamra engedett.
Ha hiszik. ha nem, vannak nevelőtisztek Riker szigetén,
akik ölre mennek veled.
Úgy érzik, értik a dörgést,
és hogy ők vannak fölényben.
Mivel általában így intézik a nézeteltereléseket,
ezért intézhetjük így is.
Te is és én is férfiként távozunk,
és ennyi.
Néhány nevelőtiszt úgy érzi, hogy együtt raboskodunk.
Ezért van ilyen hozzáállásuk a dolgokhoz,
és eszerint cselekednek.
Bizonyos tekintetben közös a sorsunk a nevelőtisztekkel.
Viszont a szervezeteknek jobb képzést kellene biztosítaniuk
a börtönőrök számára, hogy miként bánjanak a kamaszokkal,
és hogy kezelni tudják az elítéltek
mentális problémáit.
A nevelőtisztek fontos szerepet játszanak ezeknek a fiataloknak az életében,
abban az időszakban, amíg szabadlábra nem helyezik őket.
Szóval, miért ne vehetnék pártfogásba ezeket a fiatalokat, amíg bent vannak?
Miért ne próbálnának valami betekintést adni számukra, hogy megváltozzanak,
hogy amikor visszatérnek a társadalomba,
hasznos tagjaivá válhassanak?
Másik dolog ami nagy segítséget jelentene a fiataloknak, azok a jobb programok.
Amikor Riker szigetén voltam, hatalmas probléma volt a magánzárka.
A magánzárkát eredetileg arra találták ki,
hogy testileg, lelkileg és érzelmileg megtörje az embert.
Erre a célra hozták létre.
Nemrég az Igazságügyi Minisztérium bejelentette,
hogy New York államban betiltják a magánzárkát
tinédzserek számára.
Az olvasás volt az, ami tartotta bennem a lelket amíg magánzárkában voltam.
Próbáltam képezni magam, amennyire csak lehetett.
Mindent elolvastam, ami csak a kezem ügyébe került.
Emellett pedig dalszövegeket és elbeszéléseket írtam.
Vannak programok. amik szerintem jó hatással lennének fiataljainkra,
mint például a művészetterápia
azoknak, akik szeretnek rajzolni, és van is tehetségük hozzá,
vagy mi van azokkal, akiknek a zenéhez van érzékük?
Lehetne mondjuk egy zenei képzés számukra, ami tényleg meg tanítja őket
a zeneszerzésre.
Csak egy gondolat.
Amikor kamaszok érkeznek a Rikers-szigetre,
a C74, RNDC épületben szállásolják el őket.
Beceneve: "gladiátorképző",
mert a fiatal, aki az utcáról érkezik,
azt hiszi, hogy kemény,
és körülveszi egy csomó más fiatal a szélrózsa minden irányából,
és mindenki úgy érzi, hogy erős.
Szóval van egy csomó fiatal, akik verik a mellüket
úgy érezve, hogy: "Meg kell mutatnom, hogy vagyok olyan kemény, mint te",
vagy, hogy: "Keményebb vagyok, mint te vagy te".
De legyünk őszinték:
Ez a kultúra nagyon veszélyes és káros fiataljaink számára.
Segítenünk kell az intézményeknek és a fiataloknak megérteni,
hogy nem kell a régi életstílusukat folytatni,
ahogyan az utcán éltek, mert igenis változtathatnak.
Szomorúan tapasztaltam, hogy amikor börtönben voltam,
hallottam srácokat arról beszélni, hogy amikor kiszabadulnak a börtönből,
miféle bűnöket fognak elkövetni,
amint visszakerülnek az utcára.
Valahogy így folyt a beszélgetés:
"Ó, amint kijutok, a tesómnak van ez az ismerőse
erre meg arra a melóra."
vagy: "A cimbimnek van egy tuti tippje olcsón.
Üzleteljünk",
és: "Ez lesz a nagy dobás, amire vártunk".
Hallgattam ezeket a beszélgetéseket, és azt gondoltam: "Húú,
ezek tényleg arról beszélnek, hogy amikor kikerülnek az utcára,
milyen bűnöket fognak elkövetni".
Kitaláltam rá egy nevet:
Könnyen-gyorsan-vissza-a-sittre útikalauznak hívtam,
mert hát meddig csinálhatják?
Talán nyugdíj is jár hozzá?
Egy Jó kis járadék? Na, és milyen feltételekkel?
Van hozzá egészségbiztosítás? A fogorvosra is kiterjed?
(nevetés)
De had mondjam el:
A börtönben ismerten meg
a legokosabb, legértelmesebb és legtehetségesebb
embereket, akikkel valaha is találkoztam.
Láttam valakit, aki fogott egy csipszes dobozt,
és egy gyönyörű képkeretet készített belőle.
Láttam valakit aki az ingyenes szappanból
a leggyönyörűbb szobrot formázta,
ami mellett még a Dávid szobor is olyan, mintha egy óvodás csinálta volna.
21 évesen egy maximális biztonságú börtönben voltam,
amit Elmira Javító Intézetnek hívnak.
Épp végeztem a gyúrással,
amikor megláttam egy idősebb fickót, akit ismertem már. Az udvar közepén állt,
és az eget fürkészte.
Ez az ember életfogytiglant kapott, amiből leghamarabb 33 év után szabadulhatott.
Ebből 20 évet már letöltött.
Odaléptem hozzá és azt mondtam:
"O.G. mi újság ember, jól vagy?"
Rám nézett és azt mondta: "Ja, jól vagyok kölyök."
Én meg: "Akkor, mit nézel az égen, öreg?
Mi olyan érdekes rajta?"
Azt mondta: "Nézz fel, és mondd meg te, mit látsz."
"Felhőket." (nevetés)
Azt mondta: "Rendben, mi mást látsz még?"
Ekkor egy repülő szállt el felettünk.
Azt mondtam: "Rendben, egy repülőt látok."
Azt mondta: "Pontosan. És mi van azon a repülön?" "Emberek."
"Pontosan. Na most, hová megy az a repülő az emberekkel?"
"Nem tudom. Te tudod?
Légyszi tudasd velem, ha igen, és akkor már pár lottószám is jöhetne."
Azt mondta: "Nem érted a lényeget, kölyök.
Az a repülő és az emberek mennek valahová,
míg mi ide vagyunk bezárva.
A lényeg a következő:
A tovaszálló repülő az utasokkal
az az élet, amit elszalasztunk, amíg a négy fal közt vagyunk."
Azon a napon ez valamit
megindított bennem, és ráébredtem, hogy változtatnom kell.
Gyerekként mindig is okos kissrác voltam.
Azt is mondhatnánk, okosabb voltam a kelleténél.
Arról álmodtam, hogy építész vagy régész leszek.
Jelenleg a Fortune Society-nek dolgozom,
ami egy beilleszkedési program,
és olyanokkal dolgozom, akiknek nagy esélye van a visszaesésre.
Összehozom őket olyan segítőkkel,
akikre szükségük lesz szabadulásukkor,
így pozitív eséllyel térnek vissza a társadalomba.
Ha találkoznék a 15 éves énemmel,
leültetném, és beszélnék vele, megpróbálnám elmagyarázni neki,
és tudatnám vele: "Figyelj, én vagyok az. Te én vagyok.
Ez vagyunk mi. Egyek vagyunk.
Tudok mindent, amit elkövetni készülsz, hogy mit fogsz tenni,
még azelőtt, hogy megtennéd, mert én már elkövettem".
Arra biztatnám, hogy kerülje X, Y és Z társaságát.
Elmondanám neki, hogy kerülje ezt és ezt a helyet.
Azt mondanám neki: "Maradj a suliban öreg,
mert ez, az ahol lenned kell,
mert innen fogsz eljutni valahová az életben."
Ez az az üzenet, amit terjesztenünk kéne
a fiatal fiúknak és lányoknak.
Nem kellene felnőttként bánnunk velük, és kitenni őket az erőszak kultúrájának,
ahonnan szinte nincs is kiút számukra.
Köszönöm.
(Taps)