אנחנו צכירים לשנות את התרבות של בתי הכלא שלנו.
בעיקר לאסירים צעירים.
מדינת ניו יורק היא אחת משתי מדינות בלבד בארצות הברית
שעוצרת ושופטת אוטומטית בני 16 ו 17 כמבוגרים.
תרבות האלימות הזו לוקחת את האנשים הצעירים האלה
ושמה אותם בסביבה עויינת.
והסוהרים די מאפשרים לכל דבר להתרחש.
אין ממש הרבה לצעירים האלה לעשות
כדי להגביר את הכשרונות שלהם ולמעשה לשקם את עצמם.
עד שנוכל להעלות את הגיל של אחריות פלילית ל 18,
אנחנו צריכים להתמקד בשינוי החיים היום יומיים של הצעירים האלה.
אני יודע ממקור ראשון.
לפני שהייתי בן 18,
ביליתי בערך 400 ימים ברייקר איילנד,
וכדי להוסיף לזה
ביליתי כמעט 300 ימים בבידוד,
ותנו לי לספר לכם את זה:
צרחות בכל הכוח כל היום על דלת התא שלכם
או צרחות בכל הכוח מחוץ לחלון,
זה מעייף.
מפני שאין ממש מה לעשות כשאתם שם בפנים.
אתם מתחילים לצעוד קדימה ואחורה בתא שלכם,
אתם מתחילים לדבר לעצמכם,
המחשבות שלכם מתחילות להשתולל,
ואז המחשבות שלכם הופכות לאוייב הכי גרוע שלכם.
בתי כלא למעשה אמורים לשקם אדם,
לא לגרום לו או לה להפוך ליותר כועסים.
מתוסכלים, ומרגישים אפילו יותר חסרי תקווה.
מאחר ואין תוכנית שיחרור קיימת לאנשים הצעירים האלה,
הם די חוזרים לחברה עם כלום.
ואין ממש משהו בשבילם לעשות כדי לשמור עליהם מלחזור לסורם.
אבל הכל מתחיל עם הסוהרים,
זה מאוד קל לחלק מהאנשים
להביט בסוהרים האלה כחברה הטובים
ועל האסירים כחברה הרעים,
או להפך לאחרים,
אבל זה מעט יותר מזה.
תבינו, סוהרים הם אנשים רגילים.
הם מגיעים מאותן שכונות כמו האוכלוסיה שהם "משרתים."
הם פשוט אנשים רגילים.
הם לא רובוטים, ואין שום דבר מיוחד בהם.
הם עושים פחות או יותר מה שכל אחד אחר בחברה עושה.
הסוהרים הגברים רוצים לדבר ולפלרטט עם הסוהרות.
הם משחקים משחקי תיכון קטנים אחד עם השני.
הם שנונים אחד עם השני.
והסוהרות מרכלות אחת עם השניה.
אז ביליתי כמויות זמן רבות מספור עם כמויות רבות מספור של סוהרים
ותנו לי לספר לכם על אחד מסויים בשם מונרו.
יום אוד הוא בין דלתות A ו B
שמפרידות את האגף הצפוני והדרומי של יחידת הדיור שלנו.
הוא משך אותי לשם מפני שהיה לי ריב פיזי
עם צעיר אחר ביחידת הדיור שלי,
והוא הרגיש שמאחר והיתה סוהרת שעבדה שם,
שאני הפרעתי למשמרת שלו.
אז הוא היכה בי בחזה.
הוא סוג של רוקן את הרוח מהמפרשים שלי.
לא הייתי אימפולסיבי. לא הגבתי מייד,
מפני שאני יודע שזה הבית שלהם.
אין לי נצחונות.
כל מה שהוא צריך לעשות זה למשוך את הסיכה שלו והגיבוי יגיע מייד.
אז פשוט הבטתי בעיניו
ואני מניח שהוא ראה את הכעס והתסכול פשוט בוערים,
והוא אמר לי,
"העיניים שלך יכניסו אותך להרבה צרות.
מפני שאתה מסתכל כאילו אתה רוצה להלחם."
אז הוא התחיל להוריד את חגורת השרות שלו,
הוא הוריד את החולצה והתג שלו,
ואמר, "אנחנו יכולים להלחם."
אז שאלתי אותו, "אתה תחזיק את זה?"
עכשיו, זה מונח שנמצא בשימוש נפוץ ברייקר איילנד
שמשמעו שאתה לא תספר כלום לאף אחד.
ואתה לא תדווח על זה.
והוא אמר, "כן, אני אחזיק את זה. אתה תחזיק את זה?"
אפילו לא עניתי.
פשוט היכיתי אותו ישר בפרצוף,
והוא התחיל להלחם ממש שם ואז.
לקראת סוף הקרב, הוא הטיח אותי בקיר,
אז בזמן שהתכתשנו, הוא שאל אתי, "אתה בסדר?"
כאילו הוא ניצח אותי,
אבל בראש שלי, ידעתי שאני ניצחתי אותו,
אז עניתי בחוצפה,
"אוה, אני בסדר, אתה בסדר?"
והוא אמר, "כן, אני בסדר, אני בסדר."
הרפנו, הוא לחץ את ידי, אמר שהוא מכבד אותי,
נתן לי סיגריה ושלח אותי לדרכי.
תאמינו או לא, אתם פוגשים בכמה סוהרים ברייקר איילנד
שילחמו בכם אחד על אחד.
הם מרגישים שהם מבינים איך זה,
והם מרגישים שאני אפגוש אתכם איפה שאתם.
מאחר וכך אתם בדרך כלל מטפלים במחלוקת,
אנחנו יכולים לטפל בזה בצורה הזו.
אני מתרחק מזה כמו גבר, אתם מתרחקים מזה כמו גברים,
וזהו.
כמה סוהרים מרגישים שהם סוהרים איתכם.
לכן יש להם את המנטליות הזו והגישה הזו
והם הולכים עם הרעיון הזה.
בכמה מקרים, אנחנו בזה יחד עם הסוהרים.
עם זאת, מוסדות צריכים לתת לסוהרים האלה
אימון מתאים באיך להתמודד באופן מתאים עם האוכלוסיה המתבגרת,
והם גם צריכים לתת להם אימון מתאים
באיך להתמודד גם עם אוכלוסיית הבריאות הנפשית.
הסוהרים האלה משחקים תפקיד גדול בחיים של הצעירים האלה
לכמות מסויימת של זמן עד שאופי מסויים מגיע במקרה שלהם.
אז למה לא לנסות להדריך את הצעירים האלה בעודם שם?
למה לא לנסות לתת להם סוג כלשהו של תובנה כדי לשנות,
אז ברגע שהם יכנסו חזרה לחברה,
הם יעשו משהו חיובי?
דבר שני גדול לעזור לצעירים שלנו בבתי כלא הוא תוכנית טובה יותר.
כשהייתי ברייקר איילנד, הדבר הגדול היה בידוד.
בידוד תוכנן במקור
כדי לשבור את האדם מנטלית, פיזית ורגשית.
לזה זה תוכנן.
התובע הראשי האמריקאי שיחרר לאחרונה דו"ח
שטען שהם עומדים לאסור בידוד
במדינת ניו יורק לבני עשרה.
דבר אחד שהחזיק אותי שפוי בעודי בבידוד היה קריאה.
ניסיתי לחנך את עצמי ככל האפשר.
קראתי כל דבר שהייתי יכול להשיג.
וחוץ מזה, כתבתי מוזיקה וסיפורים קצרים.
כמה תוכניות שאני מרגיש שיועילו לצעירים שלנו
הן תוכניות תרפיה באמנות
לילדים שרוצים לצייר ויש להם כישרון,
ומה עם הצעירים שמוכשרים מוזיקלית?
מה עם תוכניות מוזיקה בשבילם שלמעשה מלמדות אותם
איך לכתוב וליצור מוזיקה?
רק מחשבה.
כשמתבגרים מגיעים לרייקר איילנד,
C47, RNDC הוא הבניין בו הם משוכנים.
והכינוי שלו הוא "בית ספר לגלדיאטורים."
מפני שיש לכם אנשים צעירים שמגיעים מהרחוב
וחושבים שהם קשוחים,
להיות מוקפים על ידי קבוצה של צעירים אחרים
מכל חמשת הרבעים, וכולם מרגישים שהם קשוחים.
אז עכשיו יש לכם קבוצה של צעירים שמבליטים את החזה
ומרגישים שהם חייבים להוכיח שאני קשוח כמוך
או שאני יותר קשוח ממך וממך.
אבל בואו נהייה כנים:
התרבות הזו היא מאוד מסוכנת ומזיקה לצעירים שלנו.
אנחנו צריכים לעזור למוסדות ולצעירים האלה להבין
שהם לא חייבים להוביל את אורח החיים הקודם שלהם
כשהם היו ברחובות, שהם יכולים למעשה לעשות שינוי.
זה עצוב לדווח שבזמן שהייתי בכלא,
הייתי שומע בחורים מדברים על השיחרור שלהם מהכלא,
איזה סוג של פשעים הם יבצעו
כשהם יחזרו לרחוב.
השיח היה נשמע משהו כזה:
"אוה, כשאני אגיע לרחוב, לאחי יש קשר
לזה, זה והשלישי,"
או, "לאיש שלי שם יש קשר למחיר הנמוך.
בואו נחליף מידע,"
ו"כשנגיע לעיר, אנחנו נעשה את זה בגדול."
הייתי מקשיב לשיחות האלו וחושב לעצמי, "וואו,
החברה האלה באמת מדברים על לחזור לרחוב
ולבצע עוד פשעים."
אז המצאתי לזה שם:
אני קורא לזה שיטת לחזור לכלא מהר
מפני שבאמת, כמה זמן זה יחזיק?
אתם מקבלים תוכנית פנסיה עם זה?
פנסיה קטנה נחמדה? ביטוח מנהלים?
ביטוח בריאות? שיניים?
(צחוק)
אבל אני אגיד לכם את זה:
להיות בכלא או בבית מאסר,
נתקלתי בכמה מהצעירים הכי אינטיליגנטים, מבריקים,
ומוכשרים שאי פעם פגשתי.
ראיתי אנשים לוקחים שקית צ'יפס
והופכים אותה למסגרת יפיפיה.
ראיתי אנשים לוקחים את הסבון שסופק בחינם
והופכים אותם לפסלים מדהימים
שהיו גורמים למיכאלאנג'לו להראות כמו ילד בגן עשה את זה.
בגיל 21, הייתי בכלא באבטחה גבוהה
שנקרא מרכז הכליאה אלמירה.
בדיוק יצאתי מחדר המשקולות אחרי אימון,
וראיתי בחור מבוגר יותר שהכרתי עמוד באמצע החצר
פשוט מביט למעלה לשמיים.
שימו לב, הבחור המבוגר הזה היה כלוא ל 33 שנים עד חיים
מתוכם הוא כבר היה כלוא 20 שנה.
אז הלכתי אליו ואמרתי,
"O.G, מה קורה, הכל בסדר?"
הוא הביט בי, ואמר, "כן, אני בסדר, דם צעיר."
ואני כאילו, "אז על מה אתה מסתכל בשמיים בנאדם?
מה כל כך מרתק שם?"
הוא אמר, "תביט למעלה ותגיד לי מה אתה רואה."
"עננים." (צחוק)
הוא אמר, "בסדר. מה עוד אתה רואה?"
באותו הזמן, מטוס עבר.
ואמרתי, "בסדר, אני רואה מטוס."
והוא אמר, "בדיוק, ומה יש על המטוס?" "אנשים."
"בדיוק. עכשיו לאן המטוס והאנשים האלה הולכים?"
"אני לא יודע. אתה יודע?
בבקשה תגיד לי אם אתה יודע. ואז תן לי כמה מספרי לוטו."
והוא אמר, "אתה מפספס את התמונה הגדולה, דם צעיר.
המטוס הזה עם האנשים האלה הולך לאנשהו,
בעוד אנחנו תקועים פה.
התמונה הגדולה היא זו:
המטוס הזה עם האנשים האלה הולכים לאנשהו,
אלה החיים עוברים אותנו בעוד אנחנו בתוך הקירות האלו, תקועים."
מאותו יום,
זה הצית משהו במוח שלי וגרם לי לדעת שהייתי חייב לעשות שינוי.
כשגדלתי, תמיד הייתי ילד טוב וחכם.
כמה אנשים היו אומרים שהייתי מעט מדי חכם לטובתי.
היו לי חלומות להפוך לארכיטקט או ארכיאולוג.
עכשיו, אני עובד באגודת המזל,
שהיא תוכנית חזרה לחברה,
ואני עובד עם אנשים כמנהל מקרים בסיכון גבוה להתדרדרות.
אז אני מחבר אותם לשרותים שהם צריכים
ברגע שהם ישתחררו מהכלא
כך שהם יוכלו לעשות מעבר חיובי חזרה לחברה.
אם הייתי פוגש את עצמי בגיל 15 היום,
הייתי יושב ומדבר איתו ומנסה לחנך אותו
והייתי אומר לו, "תקשיב, זה אני, אני אתה.
זה אנחנו, אנחנו אותו הדבר.
כל מה שתעשה, אני יודע שתעשה
לפני שתעשה את זה מפני שכבר עשיתי את זה,
והייתי מעודד אותו לא להסתובב עם X, Y ו Z.
הייתי אומר לו לא להיות במקומות מסויימים.
הייתי אומר לו לשמור על התחת שלו בבית ספר, בנאדם,
מפני ששם אתה צריך להיות,
מפני שזה מה שיקח אותך לאנשהו בחיים.
זה המסר שצריך לחלוק
עם הצעירים והצעירות.
אנחנו לא צריכים להתייחס אליהם כמבוגרים ולשים אותם בתרבות של אלימות
שכמעט בלתי אפשרי לברוח מהם.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)