Možemo da umanjimo broj nasilnih smrti u svetu
za 50 posto u naredne tri decenije.
Sve što treba da uradimo je da smanjimo broj ubistava za 2,3 posto godišnje
i postići ćemo željeni cilj.
Ne verujete mi?
Izgleda da vodeći epidemolozi i kriminolozi u svetu
misle da možemo, a i ja to mislim,
ali samo ukoliko se fokusiramo na naše gradove, posebno na one najnestabilnije.
Znate, mnogo sam razmišljao o ovome.
U poslednjih 20 godina, radim
u zemljama i gradovima koje su razorili konflikti,
nasilje, terorizam, ili neka kobna kombinacija svega navedenog.
Jurio sam krijumčare oružja od Rusije do Somalije,
radio sam sa vojskovođama u Avganistanu i Kongu.
Brojao sam leševe u Kolumbiji, Haitiju, Šri Lanki, Papua Novoj Gvineji.
Doduše, ne morate biti na bojištu,
kako biste stekli utisak da se naša planeta opire kontroli, zar ne?
Stiče se osećaj da je međunarodna nestabilnost novi standard.
Želim da pažljivije pogledate
i vidite da se geografija nasilja menja
jer nisu same države u košmaru konflikta i kriminala
koliko naši gradovi: Alepo, Bamako, Karakas, Erbil, Mosul, Tripoli, Salvador.
Nasilje se seli u metropole.
A ovo je možda bilo i očekivano.
Na kraju krajeva, većina ljudi danas živi u gradovima, ne u selima.
Samo 600 gradova, uključujući i 30 megagradova, obuhvata 2/3 svetskog BDP-a.
Kada su u pitanju naši gradovi,
dijalog je uspostavljen na Severu,
tj, Severnoj Americi, Zapadnoj Evropi, Australiji i Japanu,
gde je nasilje najniže u istoriji.
Kao rezultat toga, zaljubljenici u gradove pričaju o trijumfu gradova,
o kreativnim klasama, o tome kako će gradonačelnici da vode svet.
Ja se nadam da će gradonačelnici jednog dana vladati svetom,
ali, znate, činjenica je
da ne čujemo nikakve razgovore o tome šta se dešava na jugu.
Pod jugom podrazumevam Južnu Ameriku, Afriku, Aziju,
gde se nasilje u nekim slučajevima ubrzava,
gde je infrastruktura zategnuta
i gde je dobra vladavina samo težnja, a ne stvarnost.
Neke diplomate i stručnjaci za razvoj i specijalisti
pričaju o 40 do 50 nestabilnih država
koje će oblikovati sigurnost 21. veka.
Mislim da će nestabilni gradovi definisati budućnost reda i nereda.
To je zato što će ratovi i humanitarna dela
biti skoncentrisani u našim gradovima
i borbe za razvoj,
bilo da je u pitanju iskorenje siromaštva,
ili globalni zdavstveni sistem, ili borba protiv klimatskih promena
će se dobijati ili gubiti u siromašnim četvrtima i straćarama naših gradova.
Želim da pričam o 4 mega rizika
za koja smatram da će definisati nestabilnost našeg vremena,
i mislim da ako se uhvatimo u koštac s njima
možemo da nešto uradimo povodom onog problema sa nasiljem.
Počeću sa lepim vestima.
Činjenica je da živimo u najmirnijem trenutku u istoriji čovečanstva.
Stiven Pinker i ostali su pokazali kako je zabeležena najniža stopa
sukoba u istoriji.
Gaza, Sirija, Sudan, Ukrajina -
koliko god da su stravični ovi sukobi, a jesu užasni,
oni predstavljaju relativno mali rast
unutar jednog 50-godišnjeg pada.
Pored toga, svedoci smo velikog pada stope ubistva.
Manuel Ajsner i ostali su pokazali
da već vekovima stopa ubistava drastično opada,
pogotovo na Zapadu.
Većina severnjačkih gradova su danas 100 puta sigurniji nego pre 100 godina.
Ove dve činjenice - pad u oružanim sukobima i pad ubistava,
neka su od najneverovatnijih
postignuća u istoriji čovečanstva,
i trebalo bi da smo jako uzbuđeni.
Da, trebalo bi.
Samo postoji jedan problem: ove dve stvari nas i dalje muče.
525.000 ljudi, muškaraca, žena, dečaka i devojčica,
umre nasilnim putem, svake godine.
Istraživanje koje sam obavio sa Kitom Krausom i ostalima
pokazalo je da između 50.000 i 60.000 ljudi pogine u ratnim zonama.
Ostatak, skoro 500.000 ljudi umre izvan zona sukoba.
Drugim rečima, 10 puta više ljudi umre van rata nego u ratu.
Štaviše, nasilje se pomera prema jugu,
do Južne Amerike i Kariba,
do delova centralne i južne Afrike,
i do delova Srednjeg istoka i centralne Azije.
Od 50 najopasnijih gradova u svetu,
njih 40 je ovde u Južnoj Americi,
13 u Brazilu.
Najopasniji od svih je San Pedro Sula, drugi po veličini grad u Hondurasu,
čija je vrtoglava stopa ubistva 187 ubistava na 100.000 ljudi.
To je 23 puta više u odnosu na svetski prosek.
Ako nasilje geografski menja svoju lokaciju,
ono se takođe rekonfiguriše u svetskoj topografiji,
jer kada su u pitanju gradovi, svet nije ravna linija,
kao što Tomas Fridmen voli da kaže.
On ide cik-cak.
Dominantnost grada kao primarnog načina urbanog života
jedan je od najneverovatnijih demografskih preokreta u istoriji,
i sve se desilo jako brzo.
Svi vi znate statistiku, zar ne?
Na svetu danas živi 7,3 milijarde ljudi
i do 2050. biće ih 9,6.
Uzmite u obzir ovu činjenicu:
u 19. veku jedna od 30 osoba je živela u gradu,
danas je to jedna od dve,
a sutra će skoro svi biti tamo.
Širenje usled urbanizacije neće biti niti ravnomerno niti jednako za sve.
Velika većina, 90 posto,
će se odvijati na jugu, u gradovima juga.
Urbani geografi i demografi kažu
da veličina i gustoća u gradovima ne mora biti
isključiv pokazatelj nasilja. Ne.
Tokio sa 35 miliona ljudi je jedna
od najvećih, a neki kažu, i najsigurnijih urbanih metropola na svetu.
Ovde je bitna brzina urbanizacije.
Ja to zovem turbo-urbanizacijom i ona je jedna od ključnih pokretača nestabilnosti.
Kada pomislite na neverovatno širenje ovih gradova
i pomislite na turbo-urbanizaciju, pomislite na Karači.
Karači je 1947. bio užurban grad od oko pola miliona stanovnika.
Danas on ima 21 milion stanovnika,
i osim što zauzima 3 četvrtine BDP-a u Pakistanu,
on je i jedan od najnasilnijih gradova u južnoj Aziji.
Daka, Lagos, Kinšasa.
Ovi gradovi su 40 puta veći nego što su bili '50-ih.
Pogledajmo sada Njujork.
Velikoj jabuci je trebalo 150 godina da dostigne 8 miliona ljudi.
Sao Paolu i Meksiko Sitiju je trebalo 15 za isti rezultat.
Kako ovi osrednji, veliki, mega i hiper gradovi izgledaju?
Kakav je njihov profil?
Kao prvo, oni su mladi.
Ono što viđamo kod mnogih je nagli porast mlade populacije.
Ovo su zapravo dobre vesti.
Služi za smanjenje stope smrtnosti dece.
Ali moramo se paziti naglog porasta mlade populacije.
To u suštini znači
da je razmer mladih ljudi koji žive u našim nestabilnim gradovima
mnogo veći od onih koji žive u našim zdravijim i bogatijim gradovima.
U nekim nestabilim gradovima
75 posto populacije ima ispod 30 godina.
Razmislite o ovome: tri od četvoro ljudi ima ispod 30 godina.
To je kao Palo Alto na steroidima.
Ako pogledate Mogadišu,
srednja dob je 16 godina.
Isto važi i za Daku, Dili i Kabul.
A Tokio? 46.
Isto važi i za većinu zapadne Evrope.
Ne mora značiti da samo omladina uslovljava nasilje.
To je jedan od mnogih faktora,
ali omladina u kombinaciji sa nezaposlenjem, manjkom obrazovanja
i, pazite sad ovo, muškom populacijom je smrtonosna jednačina.
Ti faktori rizika su statistički povezani sa omladinom
i teže da indiciraju porast nasilja.
Za one koji su roditelji sinova tinejdžera,
znate o čemu ja ovde govorim, zar ne?
Zamislite svog dečaka bez ikakve strukture,
zajedno sa svojim neposlušnim prijateljima kako prave dar-mar.
Sada uklonite roditelje,
uklonite obrazovanje i ograničite mogućnosti za obrazovanje,
začinite to sa malo droge, alkohola i oružja
i zavalite se i uživajte u vatrometu.
Implikacije su uznemirujuće.
Ovde u Brazilu životni vek je 73,6.
Ako živite u Riju, smanjite to za dve.
Ali ako ste mladi, neobrazovani,
nezaposleni crnac,
vaš životni vek pada na manje od 60 godina.
Postoji razlog zašto su mladost i nasilje glavni faktori smrtnosti
u ovoj zemlji.
Ali našim gradovima ne hara samo propast.
Oni su ipak žarišta inovacija,
dinamike, prosperiteta, uzbuđenja, veza.
Oni su mesta gde se pametni ljudi sastaju.
Ti mladi ljudi koje sam upravo spomenuo
su mnogo više digitalno osvešćeni nego ikada.
Ova eksplozija interneta i mobilne tehnologije
znači da se smanjuje digitalna granica koja razdvaja sever i jug
između zemalja i unutar njih.
Ali kao što smo mnogo puta čuli,
ove nove tehnologije su mač sa dve oštrice.
Uzmite za primer sprovođenje zakona.
Policija širom sveta počinje da koristi daljinske senzore i velike podatke
kako bi predvidela zločin.
Neki policajci mogu da predvide nasilje pre nego što se i desi.
Scenario budućih zločina je danas ovde
i mi moramo da budemo pažljivi.
Moramo da radimo na pitanjima javne bezbednosti
u odnosu na prava na individualnu privatnost.
Nisu samo policajci inovativni.
Čuli smo o neverovatnim aktivnostima grupa građanskog društva
koje se angažuju u lokalnim i globalnim kolektivnim akcijama
što vodi do digitalnog protesta i prave revolucije.
Ali najviše od svega brinu kriminalne bande
koje se šire onlajn i počinju da kolonizuju sajber prostor.
U Sijudad Huarezu u Meksiku gde sam radio,
grupe poput Zeta i kartela Sinaloa
otimaju društvene medije.
Koriste ih za regrutaciju i prodaju proizvoda,
za iznudu, zastrašivanje i ubijanje.
Nasilje prelazi u virtuelan prostor.
Ovo je samo delimična skica
ubrzane, dinamične i složene situacije.
Postoje i drugi mega rizici
koji će definisati nestabilnost u našem vremenu
gde će se sigurno naći i nejednakosti u prihodima,
siromaštvo, promene u klimi, nekažnjivost.
Ali suočeni smo sa potpunom dilemom
gde će neki gradovi prosperirati i biti globalni pokretači rasta,
a drugi će posrtati i povlačiti ih dole.
Ako želimo da promenimo pravac, moraćemo da započnemo dijalog.
Ne možemo samo da se fokusiramo na gradove koji funkcionišu,
na Singapure, Kuala Lumpure,
Dubaije, Šangaje.
Moramo da u dijalog uvedemo i nestabilne gradove.
Jedna od strategija bi mogla biti bratimljenje
naših nestabilnih gradova sa zdravijim i imućnijim gradovima;
započinjanje procesa učenja i saradnje,
i deljenja praksi, onoga što funkcioniše i ne.
Divan primer toga dolazi iz El Salvadora i Los Anđelesa
gde gradonačelnici San Salvadora i Los Anđelesa sarađuju
tako što nagovaraju bivše članove bandi da rade sa trenutnim članovima bandi,
daju im instrukcije, obrazovanje
i u procesu toga pomažu u izgradnji pomirenja i prekidu vatre.
Stopa ubistva u San Salvadoru,
jednom od najnasilnijih gradova,
se smanjila za 50 posto.
Možemo i da se fokusiramo na žarišne gradove ali i žarišne tačke.
Lokacija je od suštinske važnosti u oblikovanju nasilja u našim gradovima.
Da li ste znali da između 1 i 2 posto adresa
u bilo kom nestabilnom gradu
može da predvidi do 99% nasilnih zločina?
Uzmite primer Sao Paola gde sam radio.
Prešao je iz najopasnijeg grada u Brazilu u jedan od najsigurnijih,
a to je postigao udvostručivši
sakupljanje informacija i mapiranje žarišta i policijsku reformu.
U samo 10 godina smanjio je broj ubistava za 70 posto.
Takođe treba da se fokusiramo i na žarišne grupe ljudi.
Tragično je, ali ako ste mlad, nezaposlen i neobrazovan muškarac
to povećava rizik da budete ubijeni i da ubijete.
Moramo da prekinemo začarani krug nasilja
i da počnemo rano, sa svojom najmlađom decom
i ohrabrimo ih, a ne stigmatišemo.
Trenutno se odvija divan posao u koji sam i ja umešan
u Kingstonu na Jamajci i ovde u Riju,
koji pruža obrazovanje, zaposlenje
i rekreaciju za ove visoko rizične grupe,
a rezultat je pad nasilja u njihovim zajednicama.
Moramo da učinimo naše gradove sigurnijim, inkluzivnijim i boljim za život za sve.
Činjenica je da je društvena kohezija bitna.
Mobilnost je bitna za naše gradove.
Moramo da se udaljimo od ovog modela segregacije i izopštenja
i gradova sa zidinama.
Moj omiljeni primer dolazi iz Medijena.
Kada sam živeo u Kolumbiji kasnih '90-ih,
Medijen je bio prestonica ubistva u svetu, ali je promenio svoj pravac
tako što je svesno uložio u siromašna, najnasilnija područja
i uključio ih u područja srednje klase
kroz mrežu tramvaja,
javnog prevoza i prvoklasne infrastrukture.
U procesu je smanjio broj ubistava za 79% u samo dve decenije.
Na kraju, tu je tehnologija.
Tehnologija nosi veliki potencijal, ali i veliki rizik.
Videli smo primere neverovatnih inovacija
i puno njih je izašlo iz ove prostorije.
Policija se bavi analizom predviđanja.
Građani zajedničkim naporima pronalaze nova rešenja.
Čak je i moja grupa uključena u razradu aplikacija
kako bi pokazali više odgovornosti od policije i povećali sigurnost.
Ali moramo da budemo pažljivi.
Ako imam samo jednu poruku, onda je to ova:
smrtonosno nasilje se može izbeći
i mi možemo učiniti naše gradove sigurnijim.
Imamo priliku života da prepolovimo stopu ubistava
za naših života.
Imam samo jedno pitanje:
šta čekamo?
Hvala.
(Aplauz)