Le tudjuk csökkenteni az erőszakos halálok számát világszerte.
50%-kal a következő 30 évben.
Mindössze 2,3%-kal kell csökkentenünk a gyilkosságok számát évente,
és elérjük a célt.
Nem hisznek nekem?
Nos a vezető epidemiológusok és kriminológusok világszerte
úgy gondolják, képesek vagyunk erre, és én is így hiszem,
de csak ha a városainkra összpontosítunk, különösen a legtörékenyebbekre.
Tudják, sokat gondolkodtam erről.
Az elmúlt 20 évben különböző országokban
és városokban dolgoztam, melyeket a konfliktus, a terrorizmus,
illetve ezek valamilyen alattomos kombinációja tépett szét.
Követem a fegyvercsempészek nyomát Oroszországtól Szomáliáig,
dolgoztam hadvezérekkel Afganisztánban és Kongóban,
számoltam a holttesteket Kolumbiában, Haitin, Sri Lankán és Pápua Új Guineában.
Nem kell a frontvonalon lenniük, azonban ahhoz,
hogy érezzük, a bolygónk kezd kicsúszni az ellenőrzésünk alól, ugye?
Az az érzése az embernek, hogy mostanra a nemzetközi instabilitás lett a normális.
Azonban azt szeretném, nézzék meg közelebbről,
és szerintem látni fogják, hogy az erőszak földrajza változik,
mivel nincs olyan sok, konfliktustól és bűnözéstől sújtott nemzeti államunk,
mint városunk, például Aleppo, Bamako, Caracas, Erbil, Mosul,Tripoli és Salvador.
Az erőszak a a nagyvárosokba költözik.
És valószínűleg ez várható is, ugye?
Hiszen végül is a legtöbb ember ma városokban él és nem vidéken.
Csak 600 város, beleértve 30 metropoliszt, termeli a világ GDP-jének a 2/3-át.
Azonban mikor ez a városokba érkezik,
a megbeszélést Észak uralja,
azaz Észak-Amerika, Nyugat-Európa, Ausztrália és Japán.
ahol az erőszak jelenleg történelmi mélyponton van.
Ennek eredményeként, a városimádók a városok diadaláról,
kreatív osztályokról, és a polgármesterek világuralmáról beszélnek.
Nos, azt remélem, hogy egy napon tényleg ők fogják a világot uralni,
de tudják, a tény az,
hogy nem igazán halljuk a megbeszélést arról, hogy mi fog történni Délen.
És Dél alatt Latin-Amerikát, Afrikát és Ázsiát értem,
ahol az erőszak néhány esetben gyorsul,
ahol az infrastruktúra túlterhelt,
és a kormányzás néha csak törekvés és nem a valóság.
Most, néhány diplomata, fejlesztési szakértő és specialista,
beszélget arról, hogy kb. 40-50 törékeny állam
fogja alakítani a a biztonságot a 21. században.
Azt hiszem, a törékeny városok fogják meghatározni a rend a zűrzavar jövőjét.
A háborúk és a humanitárius akciók
a városainkban fognak koncentrálódni,
és a harc a fejlesztésért,
-- értsük ez alatt akár a szegénység felszámolását,
az általános egészségügyet, a klímaváltozás visszafordítását, --
nyerni vagy veszíteni fog városaink kunyhótelepein és nyomornegyedeiben.
A négy legnagyobb kockázatról szeretnék beszélni önöknek,
amelyek, azt hiszem, törékenység meghatározói manapság.
És ha ezekkel meg tudunk birkózni,
azt hiszem, tehetünk valamit a halálos erőszak problémával is.
Néhány jó hírrel kezdeném.
Tény, hogy az emberiség történelmének legbékésebb idejében élünk.
Steven Pinker és mások kimutatták, hogy a konfliktusok intenzitása és gyakorisága
jelenleg történelmi mélyponton van.
Most, Gáza, Szíria, Szudán és Ukrajna
olyan szörnyűek, mint ezek a konfliktusok, és ijesztőek,
ők egy viszonylag kicsi felvillanást képviselnek felfelé
egy 50 éves világszintű csökkenésben.
Mi több, ez a csökkenés drámai a gyilkosságok számának szempontjából.
Manuel Eisner és mások kimutatták,
hogy a gyilkosságok száma évszázadok óta hihetetlen mértékű csökkenést mutat,
különösen Nyugaton.
A legtöbb északi város manapság 100-szor biztonságosabb, mint 100 évvel ezelőtt.
Ez a két tény -- a fegyveres konfliktusok és gyilkosságok számának csökkenése --
a legrendkívülibbek közé tartozik,
az emberiség történelmének váratlan eseményeit nézve,
és izgulnunk kellene, nem igaz?
Nos, igen, kellene.
Csak egy gond van ezzel: ez a két veszedelem még mindig velünk van.
Mint látják, 525 000 ember -- férfiak, nők, fiúk és lányok --
hal erőszakos halált minden évben.
A Keith Krause-szal és másokkal közösen végzett kutatásunk kimutatta,
hogy 50-60 000 ember hal meg a háborús övezetekben.
A többi, majdnem 500 000 a konfliktuszónákon kívül veszti életét.
Más szóval,10-szer több ember hal meg a háborún kívül, mint a háborúban.
Mi több, az erőszak dél felé halad,
Latin-Amerika és a Karib-tenger felé,
Közép- és Dél-Amerika részei felé,
valamint Közép-Kelet és Közép-Ázsia egy kis része felé.
A világ 50 legveszélyesebb városa közül 40
itt van Latin-Amerikában,
13 Brazíliában,
és legveszélyesebb, San Pedro Sula, Honduras második városa,
egy döbbenetes emberölési aránnyal, mely szerint 187 emberölés jut 100 000 főre.
Ez 23-szorosa a globális átlagnak.
Nos, ha az erőszak földrajzilag áthelyeződik,
akkor egyúttal újrarajzolja a világ topográfiáját,
mert a városokhoz érve a világ már nem lapos,
ahogy Thomas Friedman szereti mondani.
Hanem tüskés.
A város fölénye a városi élet elsődleges formájaként
az egyik legrendkívülibb demográfiai fordulat a történelemben
és mindez olyan gyorsan történt.
Valamennyien ismerik a számokat, ugye?
Jelenleg 7,3 milliárd ember él a világon;
ami 9,6 milliárd lesz 2050-re.
De vegyük figyelembe a tényt,
hogy az 1800-as években minden 30. ember élt városban,
ma pedig minden második,
és holnap gyakorlatilag mindenki.
És az elvárosiasodásnak ez a terjeszkedése nem lesz sem szabályos, sem igazságos.
A túlnyomó többség, 90%,
délen, a déli városokban lesz.
Ezért a városi földrajztudósok és demográfusok,
azt mondják, hogy nem feltétlenül a városok mérete vagy sűrűsége
ami előre vetíti az erőszakot, nem.
Tokió, 35 millió emberrel,
az egyik legnagyobb, és egyesek szerint a legbiztonságosabb metropolisz a világon.
Nem, a városiasodás sebessége a probléma.
Ezt turbó-városiasodásnak hívom és ez a törékenység egyik meghatározó tényezője.
Mikor ezeknek a városoknak a hihetetlen terjeszkedésére,
és a turbó-városiasodásra gondolnak, gondoljanak Karachira.
Karachi 1947-ben egy kb. 500 000 lakosú, nyüzsgő, pezsgő város volt.
Manapság 21 millió lakosa van,
és amellett, hogy a pakisztáni GDP 3/4-ét adja,
egyúttal az egyik legerőszakosabb város is Dél-Ázsiában.
Dhaka, Lagos és Kinshasa,
ezek a városok most 40-szer nagyobbak, mint az 1950-es években
Most nézzük New Yorkot.
A Big Apple-nek 150 évbe telt, mire elérte a 8 millió lakost.
São Paulo és Mexico City esetén ehhez 15 év is elég volt.
De hogy néznek ki ezek a közepes, nagy, mega- és hipervárosok?
Milyen a profiljuk?
Először is, fiatalok.
Legtöbbjükben a fiatalabb korosztályok túlsúlya figyelhető meg.
Ez tulajdonképpen egy jó hír.
Hiszen ez a gyermekhalálozási arány csökkenésének egyik eredménye.
Az ifjúság túlsúlyára azonban oda kell figyelnünk.
Ez alapvetően azt jelenti,
hogy a törékeny városainkban élő fiatalok aránya
sokkal nagyobb, mint az egészségesebb és gazdagabb városokban élőké.
Néhány törékeny városban,
a lakosság 75%-a 30 éves kor alatti.
Ebből következik, hogy 4 emberből 3 30 éves kor alatti.
Ez olyan, mint Palo Alto a szteroidokon.
Például, ha megnézik Mogadishu-t,
ott az átlagos életkor 16 év.
Dhaka, Dili and Kabul esetében dettó.
És Tokió? Ott 46.
Ugyanúgy, mint a legtöbb nyugat-európai városban.
Nem csak a fiatalság az, ami szükségképpen erőszakot jósol.
Ez egy tényező a sok közül,
de amikor a fiatalsághoz munkanélküliség és képzetlenség társul,
és -- ez itt érdekes -- férfi, az egy halálos ómen.
Ezek a rizikófaktorok mind statisztikai összefüggést mutatnak a fiatalsággal,
és kapcsolatba hozhatók az erőszak növekedésével.
Önök közül azok, akiknek tinédzser fiaik vannak,
tudják, hogy miről beszélek, ugye?
Csak képzeljék el a fiukat háttér nélkül,
azokkal az engedetlen barátaikkal, odakint ugrabugrálva.
Vegyék el a szülőket,
vegyék el az oktatást, korlátozzák a tanulási lehetőségeit,
hintsék meg egy ki droggal, alkohollal és fegyverekkel,
aztán üljenek le és nézzék a tűzijátékot!
A következmények lehangolóak.
Éppen itt Brazíliában, a várható életkor 73,6 év.
Ha ön Rióban él, sajnálom, ebből ott kettőt le kell venni.
Azonban ha ön fiatal, tanulatlan,
munkanélküli, fekete és férfi,
akkor az ön 60 évnél többre nem igazán számíthat.
Oka van annak, hogy miért a fiatalság és az erőszak az első számú gyilkosok
ebben az országban.
Na jó, azért a helyzet nem ilyen sanyarú a városainkban.
Mindennek ellenére, a városok a fejlesztések,
a dinamizmus, a jólét, az izgalom és az kapcsolatteremtés súlypontjai.
Ezeken a helyeken gyűlnek össze az okos emberek.
És már említett fiataloknak a digitális hozzáértése
és technológiai tájékozottsága magasabb fokú, mint valaha.
És ez a robbanás, az internet és a mobiltechnológia,
az jelenti, hogy Észak és Dél digitális elkülönülése
az országok között és bennük, összezsugorodik.
De ahogy sokszor halljuk,
ezek az új technológiák kétélűek, ugye?
Vegyük a bűnüldözés esetét.
A rendőrség ma már világszerte használja a távérzékelést és nagy adatokat
a bűnügyek megelőzésére.
Néhány rendőr képes megjósolni a bűnügyi erőszakot, még mielőtt az megtörténik.
A jövő bűnügyeinek forgatókönyve, ma már itt van,
és óvatosnak kell lennünk.
Kezelnünk kell a közbiztonság kérdéseit
a magánéleti jogokkal szemben.
De nem csak a rendőrök újítanak.
Hallottuk, a civil társadalmi csoportok szokatlan tevékenységeiről
akik részt vesznek helyi és általános együttes fellépésekben,
melyek digitális tiltakozásokhoz és valódi forradalmakhoz vezetnek.
Azonban a legaggasztóbbak mind közül, a bűnöző bandák,
akik online kapcsolatban kezdik meghódítani a virtuális teret.
Ciudad Juárez-ben, Mexikóban, ahol dolgoztam,
az olyan csoportok, mint a Zeták és a Sinaloa kartell
nyomást gyakorolnak a közösségi médiára.
Ezt használják toborzásra a termékeik eladásához,
kényszerítéshez, megfélemlítéshez és gyilkoláshoz.
Az erőszak a virtuális világot is eléri.
Így ez csak egy részleges vázlata
egy gyorsan haladó, dinamikus és komplex helyzetnek.
Úgy értem, sok más nagy rizikó is van,
amelyek korunk törékenységét meg fogják határozni,
nem utolsósorban a jövedelmi egyenlőtlenség,
a szegénység, a klímaváltozás és a büntetlenség.
Szembesülni fogunk azonban azzal a nagy dilemmával,
hogy egyes városok virágozni fognak és a globális növekedés motorja lesznek,
míg mások botladozni fognak, ezzel hátráltatva ezt.
Ha irányt akarunk váltani, párbeszédet kell kezdünk.
Nem fókuszálhatunk csak a jól működő városokra,
mint Singapore, Kuala Lumpurs,
Dubai, vagy Shanghai.
Be kell vonnunk a gyenge városokat is a párbeszédbe.
Ennek egyik módja lehet, hogy elkezdjük párba állítani
a beteges városainkat az egészségesebbekkel és gazdagabbakkal,
beindítva az együttműködés és a tanulás folyamatát,
és megosztva a tapasztalatokat, hogy mi működik és mi nem.
Egy csodálatos példa erre El Salvador és Los Angeles esete,
ahol a polgármesterek együttműködnek abban,
hogy rávegyék a volt bandatagokat arra, hogy foglalkozzanak a jelenlegiekkel,
oktatást és nevelést kínálva,
és közben elősegítve a tűzszünetek és fegyverszünetek megkötését,
és látjuk, amint a gyilkosságok aránya San Salvadorban,
a világ egykor legerőszakosabb városában
50%-kal csökken.
Fókuszálhatunk a forrongó városokra, de a forró pontokra is.
A hely és a helyezkedés számít alapvetően az erőszak alakulásában a városainkban.
Tudták, hogy a törékeny városokban
az utcanevek mindössze 1-2 százaléka
előrejelezheti az erőszakos bűneseteknek akár a 99%-át is?
Vegyük São Paulo esetét, ahol dolgoztam.
Ez Brazília legerőszakosabb városából az egyik legbiztonságosabbá vált.
Ezt úgy csinálta, hogy megduplázta az információgyűjtést,
a forró pontok feltérképezését és a rendőrségi reformokat.
Eközben a gyilkosságok száma 70%-kal csökkent, alig több mint 10 év alatt.
Fókuszálnunk kell a "forró" emberekre is.
Tragikus, de a fiatal, munkanélküli, tanulatlan férfiaknál
nő a kockázata az áldozattá vagy gyilkossá válásnak.
Meg kell törnünk az erőszak körforgását,
és korán bejutnunk oda a gyermekeinkkel, a legfiatalabb gyermekeinkkel,
és értékelnünk, nem pedig megbélyegeznünk kell őket.
Csodálatos munka, ami ott folyik és amibe bevontak engem is
Kingstonban, Jamaicában és itt, Rióban,
amely oktatást, munkát, kikapcsolódást biztosít
már idejekorán, ezeknek a magas kockázatú csoportoknak.
Ennek eredményeként láthatjuk az erőszak csökkenését a közösségeikben.
Biztonságosabbá, befogadóbbá és élhetővé kell tennünk városainkat.
A helyzet az, hogy a társadalmi kohézió számít.
A mobilitás számít a városainkban.
Meg kell szabadulnunk ettől a szegregációs és kirekesztő modelltől,
és a falakkal teli városoktól.
A kedvenc példám ennek a módszerére Medellínből ered.
Mikor az 1990-es évek végén Kolumbiában éltem,
Medellín volt a gyilkosság fővárosa a világon, de ez megváltozott azzal,
hogy befektettek az alacsony jövedelmű, legerőszakosabb területekbe,
és beintegrálták őket a középosztályúak közé,
a drótkötélpályák hálózatával,
a tömegközlekedés hálózatával, az elsőosztályú infrastruktúrával,
és eközben a gyilkosságok száma 79%-kal csökkent, alig 20 év alatt.
És végül ott van technológia.
A technológia hatalmas reménység, de egyben veszély is.
Rendkívüli innováció példáit látjuk itt,
és közülük sok ebből a szobából ered.
A rendőrség prediktív adatelemzéssel foglalkozik.
A városlakók új, közösségi megoldásokat keresnek.
Még az én csoportom is részt vesz a rendőrség elszámoltathatóságát
és a polgárok biztonságának növelését segítő alkalmazások fejlesztésében.
De óvatosnak kell lennünk.
Ha egyetlenegy üzenetem van önöknek, akkor az a következő:
Semmi nem elkerülhetetlen a halálos erőszakkal kapcsolatban,
és mi tehetjük biztonságosabbá a városainkat.
Emberek, egy életre szóló lehetőség számunkra a halálos erőszak
a felére való lecsökkentése az életünk során.
Így csak egy kérdésem van:
Mire várunk?
Köszönöm.
(Taps)