Podem reduir les morts violentes al món
en un 50% en les pròximes tres dècades.
Tan sols cal reduir els assassinats un 2,3% cada any
i aconseguirem aquesta fita.
No em creieu?
Bé, els millors epidemiòlegs i criminòlegs del món
pensen que podem, i jo també.
Però només si ens centrem en les ciutats, en especial les més fràgils.
He reflexionat molt sobre això.
Durant els darrers 20 anys he treballat
a països i ciutats afligides pel conflicte,
la violència, el terrorisme, o alguna perversa combinació de tots.
He rastrejat traficants d'armes de Rússia fins a Somàlia,
he treballat amb senyors de la guerra a l'Afganistan i al Congo,
he comptat cadàvers a Colòmbia, Haití, Sri Lanka i Papúa Nova Guinea.
Però no cal estar a primera fila
per veure que el nostre planeta gira sense control, oi?
Sembla que la inestabilitat internacional és la nova normalitat.
Però, m'agradaria que ho miréssiu de prop.
Crec que veureu que la geografia de la violència està canviant,
perquè no és només que els estats estan dominats pel conflicte i el crim,
les ciutats també: Aleppo, Bamako, Caracas, Erbil, Mòsul, Trípoli, Salvador.
La violència està migrant cap a les metròpolis.
Potser era d'esperar, no?
Al cap i a la fi, la majoria de gent d'avui viu a les ciutats, no al camp.
Només 600 ciutats, amb 30 megaciutats, suposen els dos terços del PIB mundial.
Però pel que fa a les ciutats,
la conversa la domina el nord,
és a dir, Amèrica del Nord, Europa Occidental, Austràlia i Japó.
La violència hi és als seus nivells històrics més baixos.
Per tant, els entusiastes de la ciutat parlen del seu triomf,
del de les classes creatives, i dels alcaldes que governaran el món.
Ara, jo espero que els alcaldes algun dia governin el món,
però, sabeu, el fet és que no sentim cap conversa
sobre què està passant al Sud.
I per Sud vull dir: Amèrica Llatina, Àfrica, Àsia,
on la violència en alguns casos està augmentant,
on les infraestructures estan sobrecarregades,
i on la governança, de vegades, és més una aspiració que una realitat.
Ara, alguns diplomàtics i especialistes en desenvolupament
parlen d'uns 40 o 50 estats fràgils
que determinaran la seguretat al s.XXI.
Penso que seran les ciutats fràgils que definiran el futur d'ordre i desordre.
Això es degut a que la guerra i les accions humanitàries
es concentraran en les nostres ciutats,
i la lluita pel desenvolupament,
tant si la definim com a l'eradicació de la pobresa,
la sanitat universal, o el combat contra el canvi climàtic,
la guanyarem o la perdrem als suburbis i faveles de les nostres ciutats.
M'agradaria parlar sobre quatre grans riscos
que definiran la fragilitat en el nostre temps.
I si podem afrontar-los,
podrem fer alguna cosa amb el problema de la violència letal.
Deixeu-me que comenci amb bones notícies.
El fet és que vivim en el moment més pacífic de la història de la humanitat.
Steven Pinker i d'altres mostren com la intensitat i freqüència dels conflictes
estan als nivells històrics mes baixos.
Ara, Gaza, Síria, Sudan, Ucraïna,
tot i ser uns conflictes esgarrifosos, i en són d'horribles,
representen un augment relativament petit
en una tendencia de descens de 50 anys seguits.
A més a més, estem veient una disminució dels homicidis.
Manuel Eisnes i altres han demostrat
que durant segles, hem observat aquest increïble descens dels assassinats,
especialment a l'Occident.
La majoria de ciutats del Nord són avui 100 vegades més segures que fa 100 anys.
Aquests dos fets --la baixada dels conflictes armats i els assassinats--
són unes de les fites més extraordinàries,
per bé que inesperades, de la història de la humanitat,
i n'hauriem d'estar entusiasmats, oi?
Bé, sí, n'hauriem d'estar.
Només hi ha un problema: aquests dos turments encara hi són.
Veureu, 525.000 persones, homes, dones, nois i noies,
moren cada any de manera violenta.
La recerca que he fet amb en Keith Krause i altres
mostra que entre 50.000 i 60.000 persones moren violentament en zones de guerra.
La resta, gairebé 500.000 persones, moren fora de zones de conflicte.
En altres paraules, moren 10 vegades més persones fora de la guerra que dintre.
A més a més, la violència es desplaça cap al sud,
cap a Amèrica Llatina i el Carib,
cap a zones d'Àfrica Central i del Sud,
i parts de l'Orient Mitjà i l'Àsia Central.
40 de les 50 ciutats més perilloses del món
són aquí, a l'Amèrica Llatina,
13 al Brasil,
i la més perillosa és San Pedro Sula, la segona ciutat d'Hondures,
amb un impactant índex d'homicidis de 187 per cada 100.000 habitants.
Això és 23 vegades la mitjana mundial.
Si bé la violència s'està reconcentrant geogràficament,
també s'està reconfigurant a la nova topografia del món.
Ja que, pel que fa a les ciutats, el món no és pla,
com diria Thomas Friedman.
És punxegut.
El predomini de la ciutat com a la principal forma de vida urbana
és un dels canvis demogràfics més extraordinaris de la història,
i ha succeït de manera molt ràpida.
Tots coneixeu les xifres, oi?
Avui dia som 7.300 milions de persones al món,
i el 2050 serem 9.600 milions.
Però penseu en aquesta dada:
al segle XIX, una de cada 30 persones vivia en ciutats,
avui en són una de cada dues,
i demà pràcticament tothom hi viurà.
I aquesta expansió de l'urbanització no serà ni igual, ni equitativa.
La immensa majoria, un 90%,
es produïrà al sud, a les ciutats del sud.
Així doncs, els geògrafs i demògrafs urbans,
ens diuen que no és necessàriament la mida o la densitat de les ciutats
el que prediu la violència, no.
Tòquio, amb 35 milions de persones,
és una de les metròpolis més grans, i, per molts, de les més segures del món.
No, és el ritme d'urbanització el que importa.
Jo ho anomeno turbo-urbanització, i és una de les claus de la fragilitat.
Quan penseu en la increïble expansió d'aquestes ciutats,
i penseu en la turbo-urbanització, penseu en Karachi.
Karachi tenia uns 500.000 habitants el 1947, una ciutat dinàmica i animada.
Avui són 21 milions d'habitants
i, a part de comptar amb els 3/4 del PIB del Pakistan,
és també una de les ciutats més violentes del sud d'Àsia.
Dhaka, Lagos, Kinshasa,
aquestes ciutats són avui 40 vegades el que eren a la dècada de 1950.
Ara fixem-nos en Nova York.
La Gran Poma ha trigat 150 anys en arribar als 8 milions d'habitants.
Sao Paulo i Ciutat de Mèxic n'han trigat 15 en atènyer el mateix interval.
Ara, com són aquestes ciutats mitjanes, grans, mega- i hiperciutats?
Quin és el seu perfil?
Bé, una cosa sí, són joves.
El que veiem en moltes d'elles és un augment de la joventut.
Això, de fet, és una bona notícia.
És resultat de la reducció de la mortalitat infantil.
Però ens l'hem de mirar bé, aquesta joventut
El que en realitat vol dir
és que la proporció de joves que viuen en ciutats fràgils
és més gran que els que viuen a les nostres ciutats riques i saludables.
En algunes ciutats fràgils,
el 75% de la població té menys de 30 anys.
Penseu-hi: 3 de cada 4 persones són menors de 30.
És com un Palo Alto exagerat.
Ara, si mireu Mogadishu per exemple,
a Mogadishu l'edat mitja són 16 anys.
El mateix pel que fa a Dhaka, Dili i Kabul.
I a Tòquio? És de 46.
El mateix passa a la majoria de ciutats europees occidentals.
Ara bé, no és només la joventut el que prediu la violència.
Aquest és un factor entre molts d'altres,
però la joventut combinada amb l'atur, la falta d'educació,
i, aquest és el desencadenant, ser home, és una barreja mortal.
Aquests factors de risc es correlacionen estadísticament amb la joventut,
i que tendeixen a relacionar-se amb l'increment de la violència.
Ara, aquells que tingueu un fill adolescent,
ja sabeu del que us parlo, oi?
Només imagineu-vos el vostre noi sense cap estructura
vagarejant amb els seus amics rebels.
Ara, treieu-los els pares,
l'educació, limiteu-ne les possibilitats,
empolseu-ho amb una mica de drogues, alcohol i armes,
i poseu-vos còmodes per veure els focs artificials.
Les conseqüències són desconcertants.
Aquí mateix al Brasil, l'esperança de vida és de 73,6 anys.
Si viviu a Rio, ho lamento, resteu-n'hi un parell.
Però si sou joves, no teniu educació,
esteu a l'atur, sou negres, i homes,
la vostra esperança de vida minva per sota dels 60 anys.
Hi ha un motiu pel que la joventut i la violència
són els principals assassins en aquest país.
D'acord, no tot es veu negre a les nostres ciutats.
Després de tot, les ciutats són centres d'innovació,
de dinamisme, de prosperitat, d'emoció i de connectivitat.
Són on es troba la gent intel·ligent.
I els joves que acabo de mencionar,
són més espavilats digital i tecnològicament que mai.
I aquesta explosió, l'internet i la tecnologia mòbil,
significa que la divisió digital que separa el Nord i el Sud,
tant entre països com dins d'ells, s'està reduïnt.
Però, com hem sentit repetidament
aquestes noves tecnologies són de doble fil, oi?
Prenem el cas de l'aplicació de les lleis.
La policia d'arreu del món comença a usar la teledetecció i l'anàlisi de dades
per a anticipar els crims.
Alguns policies són capaços de predir la violència criminal abans que passi.
El futur escenari del crim, ja és aquí.
I hem d'anar amb compte.
Hem de gestionar els problemes de la seguretat pública
amb el dret a la privacitat individual.
Però no és només la policia qui innova.
Hem sentit actes extraordinaris de grups de la societat civil
que s'involucren en accions col·lectives locals i globals,
i això està duent a protestes digitals i revolucions reals.
Però el més preocupant són les bandes criminals
que es traslladen a la xarxa i comencen a colonitzar el ciberespai.
A Ciutat Juàrez a Mèxic, on he estat treballant,
bandes com els Zetas i el càrtel de Sinaloa
s'estan apropiant de les xarxes socials.
Les fan servir per a reclutar, vendre els seus productes,
coaccionar, intimidar i assassinar.
La violència està migrant cap al món virtual.
Tot això tan sols és un esborrany
d'una situació complexa, dinàmica i accelerada.
És cert que hi ha molts altres mega-riscs
que definiran la fragilitat en els nostres temps,
com la disparitat d'ingressos,
la pobresa, el canvi climàtic, o la impunitat.
Però estem davant d'un dilema crudel,
on algunes ciutats prosperaran i i impulsaran el creixement global
i d'altres ensopegaran i l'endarreriran.
Si hem de canviar el curs de les coses, hem d'iniciar un debat.
No ens podem centrar només en les ciutats que funcionen,
els Singapurs, els Kuala Lumpurs,
els Dubais, els Shanghais.
Hem d'introduir aquestes ciutats fragils en al debat.
Una manera de fer-ho pot ser agermanant
les ciutats fràgils amb d'altres saludables i pròsperes.
Iniciant un procés d'aprenentatge i col·laboració,
i compartint pràctiques del que funciona i el que no.
Un meravellós exemple d'això és El Salvador i Los Angeles,
on els alcaldes de San Salvador i Los Angeles col·laboren
per a què ex-membres de bandes treballin amb membres actius,
per oferir-los tutoríes, educació,
i de passada afavoreixen l'establiment d'altos al foc i de treves.
Hem vist com ha baixat la taxa d'homicidis a San Salvador,
que era ciutat més violenta del món,
en un 50%.
També ens podem centrar en punts calents, no només ciutats.
El lloc i la localització marquen com evoluciona la violència a les ciutats.
Sabíeu que entre un 1% i un 2%
de les adreces a qualsevol ciutat fràgil
poden predir el 99% dels crims violents?
Preneu el cas de Sao Paulo, on he treballat.
Ha passat de ser la ciutat més perillosa del Brasil a una de les més segures,
i ho ha fet incrementant la recollida de dades
la localització de punts calents i la reforma de la policia,
i en el procés, els homicidis han minvat un 70% en només 10 anys.
Ens hem de fixar també en la gent fràgil.
És tràgic, però ser jove, estar aturat, sense educació i ser home
augmenta el risc de ser assassinat o d'assassinar.
Hem de trencar aquest cicle de violència
i arribar aviat als nostres infants, els nostres fills més joves,
i valorar-los, no estigmatitzar-los.
S'està fent un treball meravellós en el que he estat involucrat
a Kingston, Jamaica i aquí mateix a Rio,
que consisteix en facilitat educació, feina, i esbarjo
a aquests grups de risc.
I com a resultat, veiem com la violència baixa a les seves comunitats.
També hem de fer les nostres ciutats més segures, inclusives i habitables.
El fet és que la cohesió social importa.
La mobilitat és important a les nostres ciutats.
Hem d'allunyar-nos d'aquest model de segregació, d'exclusió,
i de ciutats amb murs.
El meu exemple predilecte de com fer-ho és el de Medellín.
Quan vivia a Colòmbia a finals dels 90,
Medellín era la capital mundial dels assassinats, però això ha canviat.
I ho ha fet invertint deliberadament en les seves àrees més pobres i violentes
i integrant-les amb les de classe mitja
a través d'una xarxa de tramvies,
de transport públic, i d'infrastructures de qualitat,
i durant el procés, els homicidis s'han reduït en un 79% en dues dècades.
I finalment, està la tecnologia.
La tecnologia té un gran potencial però també perills.
Aquí, hem vist exemples extraordinaris d'innovació
i moltas provinents d'aquesta sala.
La polícia està fa servir els anàlisis predictius.
Els ciutadans creen noves solucions de crowdsourcing.
Fins i tot el meu grup està desenvolupant aplicacions
per a fe més responsable la polícia i augmentar la seguretat dels ciutadans.
Però hem d'anar amb compte.
Si tinc un únic missatge per vosaltres, és aquest:
No hi ha res d'inevitable en la violència mortal,
i podem fer les nostres ciutats més segures.
Amics, tenim una gran oportunitat per disminuir la violència homicida
a la meitat durant la nostra vida.
Així, tan sols tinc una pregunta:
A què estem esperant?
Gràcies.
(Aplaudiments)