Probabil nu mă cunoaşteţi,
dar sunt unul din cei 0,1%
despre care aţi auzit şi aţi citit,
şi sunt, prin orice definiţie rezonabilă, un plutocrat.
Şi, în această seară, vreau să mă adresez direct
altor plutocraţi, oamenilor mei,
deoarece se pare că este timpul ca noi toţi
să avem o discuţie.
Ca majoritatea plutocraţilor, şi eu sunt
un capitalist mândru şi lipsit de regrete.
Am fondat, co-fondat şi finanţat
peste 30 de companii într-o gamă largă de industrii.
Am fost primul investitor în Amazon.com din afara familiei.
Am co-fondat o companie denumită aQuantive
pe care am vândut-o companiei Microsoft pentru 6,4 miliarde dolari.
Prietenii mei şi eu deţinem o bancă.
Vă spun asta - (Râsete) -
De necrezut, nu?
Vă spun asta pentru a vă arăta
că viaţa mea este ca a majorităţii plutocraţilor.
Am o perspectivă largă a capitalismului
şi a afacerilor,
şi am fost obscen răsplătit pentru asta
cu o viaţă pe care majoritatea dintre voi
nici nu puteţi să v-o imaginaţi:
case multiple, un yaht, propriul meu avion,
etc., etc., etc.
Dar, să fim cinstiţi: nu-s cea mai inteligentă persoană pe aţi întâlnit-o.
Cu certitudine, nu muncesc cel mai mult.
Am fost un student mediocru.
Nu mă pricep deloc la tehnică.
Nu pot să scriu nici măcar un cuvânt de cod.
Cu adevărat, succesul meu e consecinţa
unui noroc spectaculos,
a naşterii, a circustanţelor şi a sincronizării.
Dar, sunt de fapt destul de bun la câteva lucruri.
Unul, am o toleranţă neobişnuit de ridicată la risc,
şi altul este că am un simţ bun,
o bună intuiţie despre ce se va întâmpla în viitor,
şi cred că această intuiţie despre viitor
este esenţa unui bun antreprenoriat.
Deci, ce văd eu azi în viitorul nostru,
mă întrebaţi?
Văd furci,
ca la mulţimile furioase cu furci,
deoarece, în timp ce oamenii ca noi, plutocraţii
trăiesc dincolo de visurile avariţiei,
restul de 99% al compatrioţilor noştri
rămân din ce în ce mai în urmă.
În 1980, cei 1% mai bogaţi americani
deţineau cam 8% din venitul naţional,
în timp ce, cei 50% mai săraci americani
deţineau 18%.
Treizeci de ani mai târziu, cei 1% mai bogaţi
deţin peste 20% din venitul naţional,
în timp ce cei mai săraci 50% din americani
deţin 12% sau 13%.
Dacă tendinţa continuă,
cei mai bogaţi 1% vor deţine
peste 30% din venitul naţional
în alţi 30 de ani,
în timp ce cei mai săraci 50% din americani
vor deţine doar 6%.
Vedeţi, problema nu-i că avem
o oarecare inechitate.
O oarecare inechitate este necesară
pentru o democraţie capitalistă înalt-funcţională.
Problema este că inechitatea
se găseşte azi la cote istorice maxime
şi situaţia se înrăutăţeşte cu fiecare zi.
Şi dacă bogăţia, puterea şi venitul
continuă să se concentreze
la vârful vârfului,
sociatea noastră se va schimba
dintr-o democraţie capitalistă
într-o societate rentieră neo-feudală
ca Franţa secolului XVIII.
Asta era Franţa
înaintea revoluţiei
şi a mulţimilor cu furci.
Deci am un mesaj pentru colegii mei plutocraţi
şi trilionari
şi pentru oricine trăieşte
într-o lume balon închisă:
Treziţi-vă.
Treziţi-vă. Nu poate dura.
Dacă noi nu facem nimic
să reparăm inechităţile economice evidente din societatea noastră,
furcile vor veni asupra noastră,
pentru că nicio societate liberă şi deschisă nu poate susţine pe termen lung
acest tip de inegalitate economică în creştere.
Nu s-a întâmplat niciodată. Nu există astfel de exemple.
Arătaţi-mi o societate extrem de inegală,
şi vă voi arăta un stat poliţienesc
sau o revoltă.
Furcile vor veni asupra noastră
dacă nu îi acordăm ateţie.
Nu se pune problema dacă, ci când.
Şi va fi teribil când vor veni
pentru oricine,
dar, mai ales pentru oameni ca noi, plutocraţii.
Ştiu că probabil par a fi un binefăcător liberal oarecare.
Nu sunt. Nu aduc un argument moral
că inegalitatea economică e greşită.
Ce argumentez este că inegalitatea economică în creştere
e o prostie şi, în cele din urmă, autodestructivă.
Creşterea inegalităţii nu numai că ne măreşte riscurile
de a avea parte de furci,
dar este, de asemenea, teribilă şi pentru afaceri.
Modelul pentru noi, băieţii bogaţi, ar trebui să fie Henry Ford.
Atunci când Ford, în mod faimos, a introdus salariul de 5 dolari pe zi,
care era dublul câştigului mediu din acel timp,
el nu numai că a crescut productivitatea
fabricilor sale,
i-a şi transformat pe muncitorii exploataţi, săraci,
într-o clasă de mijloc înfloritoare, care îşi permitea acum
să cumpere produsele pe care le fabricau.
Ford a intuit ceea ce noi ştim acum că este adevărat,
că o economie e cel mai bine înţeleasă ca un ecosistem
şi caracterizată prin acelaşi tip
de bucle feedback pe care le găsiţi
într-un ecosistem natural,
o buclă feedback între cumpărători şi afaceri.
Creşterea salariilor creşte şi cererea,
care creşte angajările,
care, la rândul lor, cresc salariile
şi cererea şi profiturile,
şi acel cerc virtuos al unei prosperităţi înfloritoare
este exact ce lipseşte
recuperării economice de astăzi.
De aceea avem nevoie să abolim
politicile de scurgere a veniturilor, care domină
ambele partide politice
şi să adoptăm ceva ce eu denumesc economia de mijloc.
Economia de mijloc respinge
ideea economică neo-clasică
conform căreia economiile sunt eficiente, liniare, mecanice,
că tind spre echilibru şi justeţe,
și în schimb să adoptăm ideea secolului XXI
că economiile sunt complexe, adaptive,
ecosistemice,
că au tendinţa să fugă de echilibru şi se îndreaptă spre inegalitate
că nu sunt deloc eficiente
dar sunt eficiente, dacă sunt bine administrate.
Perspectiva secolului XXI
ne permite să vedem clar: capitalismul
nu funcţionează prin alocarea eficientă
a resurselor existente.
Funcţionează prin crearea eficientă de noi soluţii
la problemele umane.
Geniul capitalismului
este că-i un sistem evoluţionist care găseşte soluţii.
Îi răsplăteşte pe oameni pentru că rezolvă problemele altor oameni.
Diferenţa între o societate săracă
şi o societate bogată, evident,
e gradul în care acea societate
a generat soluţii sub forma
produselor pentru cetăţenii săi.
Suma soluţiilor
pe care le avem în societatea noastră
este, cu adevărat, bogăţia noastră,
şi asta explică de ce companii precum Google şi Amazon
şi Microsoft şi Apple
şi întreprinzătorii care au creat aceste companii
au contribuit atât de mult
la prosperitatea naţiunii noastre.
Această perspectivă a secolului XXI
face clar, de asemenea,
că, ce gândim că este creştere economică
este cel mai bine înţeles ca
ritmul în care rezolvăm probleme.
Dar, acest ritm este total dependent
de câţi rezolvatori de probleme,
rezolvatori de probleme diverşi, capabili avem
şi, astfel, de câţi concetăţeni de ai noştri
participă activ,
ca întreprinzători care pot oferi soluţii
şi în calitate de consumatori care să le consume.
Dar acest lucru care maximizează participatrea
nu are loc accidental.
Nu se întâmplă de la sine.
Solicită efort şi investiţii,
şi de aceea
toate democraţiile capitaliste prospere
sunt caracterizate prin investiţii masive
în clasa de mijloc şi în infrastructura
de care depind.
Noi, plutocraţii, avem nevoie să lăsăm această
scurgere economică în urma noastră,
această ideee că, cu cât ne merge nouă mai bine
cu atât mai bine le merge tuturor celorlalţi.
Nu este adevărat. Cum ar putea fi?
Căştig de 1.000 ori mai mult decât salariul mediu,
dar, nu cumpăr de 1.000 ori mai multe lucruri,
nu-i aşa?
De fapt, am cumpărat două perechi din aceşti pantaloni,
pe care partenerul meu Mike îi denumeşte
pantalonii mei de manager.
Aş fi putut cumpăra 2.000 de perechi,
dar, ce aş face cu ei? (Râsete)
De câte ori mă pot tunde?
Cât de des pot lua cina în oraş?
Nu contează cât de bogaţi pot fi câţiva plutocraţi,
nu vom putea niciodată să propulsăm o mare economie naţională.
Numai o clasă de mijloc prosperă poate face acest lucru.
Nu se poate face nimic,
ar putea spune prietenii mei plutocraţi.
Henry Ford a trăit în alte vremuri.
Poate nu putem face unele lucruri.
Poate putem face unele lucruri.
Pe 19 iunie 2013,
Bloomber a publicat un articol pe care l-am scris,
"Pledoaria capitalistului pentru un salariu minim de 15 dolari".
Bunii oameni de la revista Forbes,
printre cei mai mari admiratori ai mei,
au numit-o "Propunearea aproape nebună a lui Nick Hanauer",
Şi totuşi, după doar 350 de zile
după ce a fost publicat articolul,
primarul oraşului Seattle, Ed Murray, a aprobat
o ordonanţă prin care a crescut salariul minim în Seattle
la 15 dolari pe oră,
mai mult decât dublul
a cât e rata federală predominantă de 7,25 dolari.
Cum s-a întâmplat asta,
se pot întreba oamenii rezonabili.
S-a întâmplat, deoarece o parte din noi
şi-a adus aminte că în clasa de mijloc
este sursa
creşterii şi prosperităţii în economiile capitaliste.
Le-am adus aminte că atunci când muncitorii au bani,
afacerile au mai mulţi clienţi,
şi au nevoie de mai mulţi angajaţi.
Le-am adus aminte că, dacă afacerile
plătesc angajaţilor salarii rezonabile,
contribuabilii sunt eliberaţi
de povara finanţării programelor de sărăcie,
precum bonurile de masă şi asistenţa medicală
şi asistenţa de chirie
de care acei angajaţi au nevoie.
Le-am adus aminte că angajaţii care au salarii de subzistenţă
sunt contribuabili teribili,
şi că atunci când creşti salariul minim
pentru toate afacerile,
toate afacerile au de câştigat
şi, totuşi, toate pot concura.
Reacţia ortodoxă, desigur, este că
creşterea salariului minim presupune pierderea de locuri de muncă. Corect?
Politicienii voştri întotdeauna se fac ecoul
acelei idei de scurgere a banilor, spunând:
„Ei bine, dacă creşti preţul angajărilor,
ghici ce se întâmplă? Pierzi multe din ele".
Sunteţi siguri?
Deoarece există ceva dovezi contrare.
Din 1980, salariile CEO din ţara noastră
au crescut de la 30 ori salariile medii
la de 500 ori.
Asta a crescut preţul angajărilor.
Şi totuşi, din cunoştinţele mele,
nu am văzut niciodată ca vreo companie
să-şi externalizeze sarcinile de CEO, să-şi automatizeze sarcinile acestora,
să-şi exporte slujbele în China.
De fapt, se pare că angajăm
mai mulţi directori şi administratori seniori decât oricând.
La fel şi în cazul angajaţilor din servicii
şi a celor din serviciile financiare,
care câştigă de multe ori mai mult decât salariul mediu
şi totuşi angajăm din ce în ce mai mulţi,
aşa încât e clar că puteţi creşte preţul angajării
şi să obţineţi mai mult prin aceasta.
Ştiu că majoritatea oamenilor
cred că salariul minim de 15 dolari
e un experiment economic nebun, riscant.
Nu suntem de acord.
Noi credem că salariul minim de 15 dolari
din Seattle
este, de fapt, continuarea
unei politici economice logice.
Îi permite oraşului nostru
să îi dea un picior în fund oraşului vostru.
Deoarece, vedeţi,
statul Washington are deja
cel mai mare salariu minim
dintre toate statele naţiunii noastre.
Noi le plătim tuturor angajaţilor 9,32 dolari,
care e cu 30% mai mult
decât minimul federal de 7,25 dolari,
dar, crucial, cu 427% mai mult
decât minimul federal de salarii din bacşişuri, de 2,13 dolari.
Dacă gânditorii scurgerii banilor aveau dreptate
atunci statul Washington ar trebui să aibe un şomaj masiv.
Seattle ar trebui să alunece în ocean.
Şi totuşi, Seattle
este oraşul cu creşterea cea mai rapidă din ţară.
Statul Washington generează locuri de muncă în afacerile mici
într-un ritm mai ridicat decât orice alt oraş mare
din ţară.
Afacerea restaurantelor din Seattle? Explozivă.
De ce? Deoarece legea fundamentală a capitalismului spune
că atunci când muncitorii au mai mulţi bani,
afacerile au mai mulţi clienţi
şi au nevoie de mai mulţi angajaţi.
Atunci când restaurantele le plătesc angajaţilor lor suficient
aşa încât chiar şi ei să-şi permită să mănânce în restaurante,
asta nu este rău pentru afacerea restaunantelor.
Asta este bine pentru ea,
în ciuda a ceea ce v-ar putea spune unii proprietari de restaurante.
Este mai complicat decât v-o spun eu?
Sigur că este.
Sunt o mulţime de elemente dinamice în joc.
Dar, vă rog, putem înceta să insistăm
că, dacă angajaţii cu salarii de subzistenţă câştigă mai mult,
şomajul va exploda,
iar economia se va prăbuşi?
Nu sunt dovezi în acest sens.
Cel mai insidios lucru
despre economia scurgerii banilor
nu e afirmaţia că, dacă bogaţii devin mai bogaţi,
toată lumea o duce mai bine.
E afirmaţia făcută de acei care se opun
oricărei creşteri a salariului minim
căci, dacă săracii devin mai bogaţi,
asta va fi rău pentru economie.
Este un non-sens.
Aşa încât, putem, vă rog, să ne lipsim de această retorică
care spune că tipii bogaţi, ca mine
şi prietenii mei plutocraţi
au făcut ţara noastră?
Noi, plutocraţii ştim,
chiar dacă nu ne place să admitem în public,
că dacă am fi fost născuţi în altă parte,
nu aici, în Statele Unite,
am fi putut foarte bine să fim vreun tip cu picioarele goale
pe marginea unui drum murdar, vânzând fructe.
Nu-i vorba că ei n-au întreprinzători buni în alte locuri,
chiar în locuri foarte, foarte sărace.
ci doar că asta este tot
ce clienţii acelor întreprinzători îşi pot permite.
Deci iată o idee pentru un nou tip de economii,
un nou tip de politică
pe care eu o denumesc noul capitalism.
Hai să recunoaştem,
capitalismul bate alternativele,
dar şi că, de asemenea, cu cât includem mai mulţi oameni
atât ca întreprinzători, cât şi în calitate de clienţi,
cu atât mai bine funcţionează.
Hai să reducem prin toate mijloacele marimea guvernului,
dar nu prin ciuntirea programelor de sărăcie,
ci prin asigurarea că angajaţii sunt plătitţi suficient
aşa încât ei nu mai au nevoie de acele programe.
Hai să investim suficient în clasa de mijloc
pentru a face economia noastră mai echitabilă şi mai inclusivă,
şi, prin echitabilitate, mai competitivă,
şi de mai multe ori cu adevărat competitivă,
mai capabilă să genereze soluţii
pentru problemele umane,
care sunt adevăratele motoare ale creşterii şi prosperităţii.
Capitalismul este cea mai mare tehnologie socială
inventată vreodată
pentru a crea prosperitate în societăţile umane,
dacă sunt bine conduse,
dar capitalismul, datorită
dinamicilor fundamentale multiplicative ale sistemelor complexe,
tinde spre inegalitate inexorabilă,
concentrare şi colaps.
Sarcina democraţiilor
este să maximizeze incluziunea celor mulţi
pentru a crea prosperitate,
nu să le permită câtorva să acumuleze bani.
Guvernul chiar crează prosperitate şi creştere
prin crearea condiţiilor care permit
atât întreprinzătorilor, cât şi clienţilor lor
să prospere.
Echilibrarea puterii capitaliştilor, ca mine
şi a angajaţilor, nu-i rea pentru capitalism.
Este esenţială pentru el.
Programe precum un salariu minim rezonabil,
asistenţă medicală la preţuri accesibile,
concedii medicale plătite,
şi taxarea progresivă, necesară
pentru a plăti importanta infrastructură
necesară educării clasei de mijloc, R şi D,
care sunt unelte indispensabile
pe care capitaliştii vicleni ar trebui să le îmbrăţişeze
pentru a propulsa creşterea, deoarece nimeni nu beneficiază de ea
ca noi.
Mulţi economişti ar dori să crezi
că domeniul lor este o ştiinţă obiectivă.
Nu sunt de acord, şi cred că asta este atât
o unealtă pe care oamenii o utilizează
pentru a pune în aplicare şi a codifica
preferinţele şi prejudecăţile noastre sociale şi morale
despre statut şi putere,
de care unii plutocraţi, ca mine,
au avut întotdeauna nevoie pentru a găsi poveşti convingătoare
pe care să le spună oricărui altcuiva
despre de ce poziţiile noastre relative
sunt din punct de vedere moral drepte şi bune pentru toată lumea:
precum, noi suntem indispensabili, creatorii de locuri de muncă,
şi voi nu sunteţi;
precum, tăierile de taxe pentru noi crează creştere,
dar investiţiile în voi
vor creşte rapid datoria noastră
şi va falimenta marea noastră ţară;
că noi contăm;
că voi nu contaţi.
De mii de ani, aceste poveşti au fost denumite
dreptul divin.
Astăzi, noi am sifonat economia.
Cât de evidentă, de transparentă autoservire
sunt toate acestea.
Noi, plutocraţii, avem nevoie să vedem
că Statele Unite ale Americii ne-au făcut pe noi
nu vicecersa;
că o clasă de mijloc înfloritoare este sursa
prosperităţii în economiile capitaliste,
nu o consecinţă a ei.
Şi nu ar trebui să uităm niciodată
că şi cei mai buni dintre noi, în cele mai proaste circumstanţe
sunt desculţi pe marinea unui drum murdar, vânzând fructe.
Colegi plutocraţi, cred că, poate este timpul ca noi
să ne reangajăm faţă de ţara noastră
să ne dedicăm unui nou tip de capitalism
care este și mai inclusiv şi mai eficient,
un capitalism care va asigura
că economia Americii rămâne
cea mai dinamică şi prosperă din lume.
Să ne asigurăm viitorul pentru noi înşine
copiii noştri şi copiii lor.
Sau, putem să nu facem nimic,
să ne ascundem în comunităţile noastre închise
şi şcolile private,
să ne bucurăm de avioanele şi yahturile noastre
- sunt distractive -
şi să aşteptăm furcile.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)