Önök bizonyára nem ismernek engem,
de ahhoz a bizonyos 0,01%-hoz tartozom,
akikről hallani és olvasni szoktak.
Minden létező meghatározás szerint gazdagnak számítok.
Ma este szeretnék közvetlenül beszélni
a többi plutokratához, a hozzám hasonlókhoz,
mert úgy tűnik, hogy itt az ideje,
hogy elcsevegjünk egymással.
Ahogyan a legtöbb jómódú, én is büszke vagyok,
és szemérmetlen kapitalista.
Alapítója, társalapítója, vagy támogatója voltam
több mint harminc vállalatnak, több iparágban.
Én voltam az Amazon.com első nem-családtag befektetője,
társalapítója voltam egy aQuantive nevű cégnek,
amit a Microsoftnak több mint 6,4 milliárd dollárért adtunk el.
Néhány barátommal van egy bankunk.
Azért mondom ezt el... (Nevetés)
Hihetetlen, igaz?
Azért mondom ezt el, hogy bemutassam,
az én életem is pont olyan, mint a többi pénzemberé.
Széles rálátásom van a kapitalizmusra
és az üzleti életre,
és szemérmetlenül megjutalmaztak érte
egy olyan élettel, amit az önök többsége
még csak el sem tud képzelni:
több házam is van, egy yachtom, saját repülőgép,
stb, stb, stb.
De őszintén: nem én vagyok a legokosabb ember, akit valaha láttak.
Természetesen nem is én dolgozom a legkeményebben.
Közepes tanuló voltam.
Egyáltalán nem vagyok műszaki ember.
Egyetlen sornyi kódot sem tudok megírni.
Igazából, a sikerem annak a következménye,
hogy rendkívül szerencsés volt a születésem,
a helyzet és az időzítés.
De azért egészen jó vagyok pár dologban.
Egyrészt, rendkívül kockázatvállaló vagyok,
másrészt jó érzékem van,
jól megérzem, mi fog történni a jövőben,
és úgy gondolom, hogy a jövő megérzése
a jó vállalkozás lényege.
Szóval mit látok ma a jövőnkben?
- kérdezhetik.
Vasvillákat látok,
mármint dühös tömeget vasvillákkal,
mert amíg a hozzánk hasonló jómódúak
fösvény álmokat felülmúló életet élnek,
addig a lakosság másik 99%-a
egyre jobban és jobban lemarad.
1980-ban az amerikaiak felső 1%-a
nagyjából a nemzeti összbevétel 8%-án osztozott,
míg az amerikaiak alsó 50%-a
18%-on osztozott.
Harminc évvel később, ma, a felső 1%
több mint 20%-át birtokolja a nemzeti bevételnek,
míg az amerikaiak alsó 50%-a
12-13 százalékkal bír.
Ha a trend folytatódik,
akkor a felső 1% kezében
a nemzeti vagyon több mint 30%-a fog összpontosulni
újabb 30 éven belül,
míg az amerikaiak alsó 50%-ának
mindössze 6% jut majd.
Látják, a problémánk nem csak
egy kis egyenlőtlenség.
Egy kis egyenlőtlenség szükséges
egy jól működő kapitalista demokráciában.
A probléma, hogy ez az egyenlőtlenség
történelmi magasságokban van napjainkban
és napról-napra rosszabbá válik.
Ha a gazdagság, hatalom és pénz
tovább koncentrálódik
ott fent a csúcson,
a társadalmunk át fog alakulni
kapitalista demokráciából
egy neofeudalista járadékélvező társadalommá,
mint a 18. századi Franciaország.
Ilyen volt Franciaország
a forradalom előtt,
a vasvillával hadonászó tömeg előtt.
Szóval azt üzenem tehetős társaimnak
és multimilliárdosoknak
és mindenkinek,
aki az életét elzártan, egy látszatvilágban éli:
Ébresztő!
Ébresztő! Ez nem folytatódhat.
Mert, ha mi nem teszünk valamit,
hogy kijavítsuk a társadalmunk kirívó egyenlőtlenségeit,
akkor eljönnek értünk a vasvillákkal.
Mert egyetlen szabad és nyitott társadalom sem képes túlélni
ekkora mértékben növekvő gazdasági egyenlőtlenséget.
Soha nem történt ilyen. Nincsen rá példa.
Mutassanak nekem egy nagyon egyenlőtlen társadalmat,
és mutatok egy rendőrállamot
vagy egy felkelést.
Eljönnek értünk a vasvillákkal,
ha nem előzzük meg.
Nem az a kérdés, hogy megtörténik-e, hanem, hogy mikor?
És az szörnyű lesz majd, ha eljönnek
mindenkiért,
de különösen a hozzánk hasonló jómódúakért.
Tudom, úgy hangzom, mint egy liberális álfilantróp.
Nem vagyok az. Nem morálisan érvelek,
hogy a gazdasági egyenlőtlenség rossz.
Amellett érvelek, hogy a növekvő gazdasági egyenlőtlenség
buta és végül önpusztító.
A növekvő egyenlőtlenség nemcsak
növeli a vasvillák kockázatát,
hanem az üzlet számára is szörnyű.
Úgyhogy nekünk, gazdag fickóknak Henry Fordot kellene követnünk.
Amikor Ford bevezette az 5 dolláros napi munkabért,
ami az akkor szokásosnak a duplája volt,
nem csak növelte vele a termelékenységet
a gyáraiban,
ő akkor a szegény, kihasznált munkásokból
gyarapodó középosztályt épített,
akik már megengedhették maguknak, hogy megvegyék, amit építettek.
Ford ráérzett arra, amiről ma már tudjuk, hogy igaz,
hogy a gazdaság ökoszisztémaként magyarázható
és jól jellemezhető ugyanazokkal
a visszacsatolásokkal, amik megtalálhatók
a természetes ökoszisztémákban,
visszacsatolás a vásárlók és üzletek között.
A bérek növekedésétől megnő a kereslet,
ami növeli a munkahelyek számát,
ami cserébe emeli a fizetéseket
vele együtt a keresletet és a hasznot is.
Ez az önfenntartó növekedési ciklus az,
ami teljesen hiányzik
a mai gazdaság megélénküléséből.
Ezért kell magunk mögött hagynunk
a leszivárgás-elméletet, ami egyformán jellemző
mindkét politikai oldalra.
Helyette felkarolhatnánk egy középutas gazdaságpolitikát.
Ez a középutas gazdaságpolitika elutasítja
azt a neoklasszikus gazdasági elképzelést,
hogy a gazdaság hatékony, lineáris, mechanikus,
hogy egyensúlyra és méltányosságra törekszik.
Helyette azt a 21. századi elvet vallja,
hogy a gazdaság összetett és alkalmazkodó.
Ökoszisztéma,
ami távolodik az egyensúlytól és az egyenlőtlenségek felé tart.
Egyáltalán nem hatékony,
de eredményes, ha jól menedzselik.
Ez a 21. századi nézőpont
tisztán megmutatja, hogy a kapitalizmus
nem működik a meglevő erőforrások
hatékony elosztásával.
Akkor működik, ha hatékonyan tudunk új megoldásokat találni
az emberi problémákra.
A kapitalizmus zsenialitása,
hogy ez egy evolúciós megoldáskereső rendszer.
Jutalmazza azokat, akik megoldják mások problémáit.
A különbség egy szegény társadalom
és egy gazdag társadalom között nyilvánvalóan annak mértéke,
hogy az a társadalom
mennyire termelt megoldásokat termékek formájában
a lakosság számára.
A társadalmunkban alkalmazott
megoldások összessége
valójában a mi jólétünk, és ez magyarázat arra,
hogy az olyan vállalatok, mint a Google, Amazon,
Microsoft vagy Apple
és az őket létrehozó vállalkozók
olyan sokkal hozzájárultak
nemzetünk boldogulásához.
Ez a 21. századi perspektíva
azt is világossá teszi,
hogy amire gazdasági növekedésként gondolunk
jobban értelmezhető
problémamegoldásunk tempójaként.
Viszont ennek sebessége attól függ,
hogy mennyi problémamegoldó -
sokrétű és rátermett problémamegoldónk - van,
és hogy a lakosság mekkora része
vesz aktívan részt benne
úgy megoldást kínáló vállalkozóként,
és azokat fogyasztó vásárlóként.
De a részvétel maximalizálása
nem történik véletlenül.
Nem történik magától.
Erőfeszítést és befektetést igényel,
ezért minden egyes
nagyon virágzó kapitalista demokráciában
az jellemző, hogy komolyan befektetnek
a középosztályba és az infrastruktúrába,
amelytől függnek.
Nekünk gazdagoknak muszáj lesz
magunk mögött hagyni ezt a leszivárgás-elméletet,
azt a feltevést, hogy ha mi jobban teljesítünk,
akkor mindenki más is jobban fog teljesíteni.
Ez nem igaz. Hogyan lehetne?
Én az átlagjövedelem ezerszeresét keresem,
de nem vásárolok ezerszer annyit,
ugye?
Mondjuk két ilyen nadrágot vettem,
amit az üzlettársam, Mike úgy hív,
a menedzser nadrágom.
Vehettem volna 2000 nadrágot is,
de mit kezdenék velük? (Nevetés)
Hányszor mehetek el fodrászhoz?
Milyen gyakran mehetek vacsorázni?
Nem számít, hogy mennyire tehetőssé válik néhány gazdag ember,
sosem leszünk képesek működtetni egy nemzetgazdaságot.
Csak egy virágzó középosztály képes erre.
Semmit sem lehet tenni,
mondhatnák a gazdag barátaim.
Henry Ford más korban élt.
Talán nem tehetünk meg bizonyos dolgokat.
De talán megtehetünk pár dolgot.
2013. június 19-én
a Bloomberg közölte egy cikkemet ezzel a címmel:
"A kapitalisták érdeke a 15 dolláros minimálbér."
A Forbes magazinnál dolgozó jóemberek,
köztük a legnagyobb híveim,
úgy nevezték, "Nick Hanauer majdnem őrült javaslata."
Mégis alig 350 nappal azután,
hogy a cikket közölték,
Seattle polgármestere, Ed Murray törvénybe iktatta,
hogy ezentúl a minimálbér Seattle-ben
15 dollár lesz óránként.
Több mint duplája annak a 7,25 dollárnak,
amit a szövetségi törvény előír.
Hogyan történt ez?
- kérdezhetnék a racionális emberek.
Azért történt, mert néhányunk
emlékeztette a középosztályt,
hogy ők a kapitalista gazdaság
növekedésének és sikerének forrása.
Emlékeztettük őket arra, hogy amikor a munkásoknak több pénzük van,
akkor a boltoknak több vásárlójuk van,
és ilyenkor több alkalmazottra van szükségük.
Emlékeztettük őket arra, hogy amikor az üzletek
több bért fizetnek a munkásoknak,
akkor az adófizetők felszabadulnak a teher alól,
hogy segélyprogramokat támogassanak,
mint az élelmiszerkedvezmény, az egészségügyi segély,
vagy a lakbértámogatás,
amire az alulfizetett munkások szorulnak.
Emlékeztettük őket, hogy az alulfizetett munkások
szörnyű rossz adófizetők,
és hogy amikor emelik a minimálbért
minden vállalkozásnál,
abból minden cégnek haszna származik,
mégis képesek versenyezni egymással.
Az ortodox reakció erre persze az,
hogy a minimálbér növelése munkahelyekbe kerül, igaz?
A politikusok mindig azt szajkózzák,
amit a leszivárgás-elmélet diktál, mint például:
"Ha növeljük a munkaerő árát,
tudod, mi történik? Kevesebb lesz belőle."
Biztosak ebben?
Mert vannak ezt cáfoló bizonyítékok.
1980 óta az ország vezérigazgatóinak fizetése
nagyjából az átlagkereset 30-szorosáról
felment az 500-szorosára.
Ez a munkaerőköltség emelése.
És mégis, tudomásom szerint,
sosem láttam egyetlen vállalatot sem
kiszervezni vagy automatizálni a vezérigazgatók munkáját,
áthelyezni a munkájukat Kínába.
Valójában úgy tűnik, hogy még több
vezérigazgatót és vezető menedzsert alkalmazunk, mint korábban.
Ugyanez igaz a technológiai munkásokra
és a gazdasági szakemberekre,
akik az átlagbér sokszorosát keresik
és mégis egyre többet alkalmazunk belőlük.
Úgyhogy egyértelműen növelhetjük a munkahelyek árát
és mégis lehet belőlük több.
Tudom, hogy a legtöbb ember
azt gondolja, hogy a 15 dolláros minimálbér
egy őrült és veszélyes gazdasági kísérlet.
Mi nem értünk egyet ezzel.
Mi abban hiszünk, hogy a 15 dolláros minimálbér
Seattle városában
valójában egy logikus
gazdaságpolitika folyománya.
Lehetővé teszi a városunk számára,
hogy ráverjünk egyet a maguk városára.
Mert látják,
Washington államban eddig is
a legmagasabb volt a minimálbér
az ország összes állama közül.
Mi 9,32 dollárt fizettünk,
ami majdnem 30%-kal több,
mint a 7,25 dollár szövetségi minimum,
de 427%-kal több, mint a 2,13 dolláros
szövetségi minimálbér borravalós állásokban.
Ha a leszivárgás-elmélet híveinek volna igazuk,
akkor Washington államban hatalmas munkanélküliség volna.
Seattle elsüllyedne az óceánban.
És mégis, Seattle
az ország leggyorsabban növekvő nagyvárosa.
Washington állam gyorsabban hoz létre
kisvállalkozói munkahelyeket,
mint bármely más jelentős állam az országban.
Az éttermek Seattle-ben? A csúcson.
Miért? Mert a kapitalizmus alaptörvénye,
ha a munkásoknak több pénze van,
az üzleteknek több a vásárlójuk
és több dolgozóra van szükségük.
Ha az éttermek eleget fizetnek a dolgozóiknak,
hogy azok megengedhessék maguknak, hogy étteremben ehessenek,
az nem rossz az étteremszektornak.
Használ neki,
szemben azzal, amit néhányan mondanak.
Bonyolultabb ez, mint én bemutatom?
Persze, hogy az!
Sokféle kölcsönhatás érvényesül.
De elszakadhatnánk végre attól,
hogy azt hajtogatjuk, egekbe száll a munkanélküliség,
ha az alulfizetett dolgozók egy kicsit többet keresnek
és összeomlik tőle a gazdaság?
Nincs rá bizonyíték!
A legalattomosabb dolog
a leszivárgás-elméletben
nem az az állítás, hogy ha a gazdagok még gazdagabbak lesznek,
akkor az mindenkinek használ.
A legrosszabb, amit azok állítanak,
akik minden minimálbér-emelést elleneznek,
azzal az érveléssel, hogy ha a szegények gazdagabbak lesznek,
az rossz lesz a gazdaságnak.
Ez képtelenség.
Szóval felhagyhatnánk végre ezzel az érveléssel,
ami azt állítja, hogy a hozzám hasonló gazdagok
és a plutokrata barátaim,
mi működtetjük ezt az országot?
Mi gazdagok tudjuk, még akkor is,
ha nem szívesen ismerjük be,
ha máshol születtünk volna,
nem itt az Egyesült Államokban,
akkor nagyon is lehetséges, hogy csak mezítláb állnánk
egy országút szélén és gyümölcsöt árulnánk.
Nem mintha máshol nem lennének remek vállalkozók,
még nagyon, nagyon szegény helyeken is.
Csupán arról van szó,
hogy azoknak a vállalkozóknak a vevői ennyit engedhetnek meg.
Úgyhogy itt egy újfajta gazdasági ötlet,
újfajta politika,
amit én új kapitalizmusnak hívok.
Lássuk be, hogy a kapitalizmus
felülmúlja az alternatívákat,
de azt is, hogy minél több embert vonunk be,
úgy vállalkozóként, mint vásárlóként,
annál jobban működik.
Csökkentsük minél jobban a kormányzat méretét,
de ne a kormányzati támogatások megnyirbálásával,
hanem azzal, hogy eleget fizetünk a dolgozóknak,
így nem lesz szükség azokra a támogatásokra.
Fektessünk inkább a középosztályba,
hogy igazságosabb és befogadóbb legyen a gazdaság,
igazságosabb voltával valóban versenyképesebb is,
az igazi versenyképességgel pedig
még inkább képes legyen megoldásokat teremteni
az emberi problémákra,
ami a növekedés és siker igazi motorja.
A kapitalizmus a legnagyszerűbb társadalmi technológia,
amit valaha feltaláltak,
hogy sikert hozzanak létre az emberi társadalomban,
ha azt jól működtetik.
De a kapitalizmus inkább
az összetett rendszerek sokszorozódó dinamikája miatt
kérlelhetetlenül az egyenlőtlenség,
koncentráció és összeomlás felé tart.
A demokrácia feladata
maximalizálni a bevontak számát,
hogy jólétet teremtsen,
nem a keveseket hozzásegíteni a pénzfelhalmozáshoz.
A kormány serkenti a növekedést és fellendülést azáltal,
hogy olyan körülményeket teremt,
amelyek mellett vállalkozók és vásárlók is
egyaránt gyarapodnak.
Egyensúlyt teremteni a hozzám hasonló kapitalisták
és a munkások között nem árt a kapitalizmusnak,
hanem létfontosságú hozzá.
Az olyan megoldások, mint a racionális minimálbér,
a megfizethető közegészségügy,
a fizetett betegszabadság,
és a progresszív adózás szükségesek hozzá,
hogy fedezzék a szükséges infrastruktúrákat,
amikre szüksége van a középosztálynak, mint az oktatás, kutatás-fejlesztés,
ezek nélkülözhetetlen eszközök,
amiket az okos kapitalistáknak fel kellene karolniuk,
hogy támogassák a növekedést, mert senki más nem élvezi
nagyobb hasznát, mint mi.
Sok közgazdász próbálja elhitetni,
hogy az ő szakmájuk objektív tudomány.
Nem értek velük egyet,
szerintem eszközként használják,
hogy megerősítsék és belénk programozzák
a szociális és morális előjogokat és előítéleteket
státuszról és hatalomról.
A hozzám hasonló plutokratáknak
ezért kellett mindig meggyőző történeteket találniuk hozzá,
hogy mindenkinek elmondhassák azt,
hogy meglehetősen relatív pozíciónk
morálisan tisztességes és mindenkinek jó:
úgymint, nélkülözhetetlenek vagyunk, mi vagyunk a munkahelyteremtők,
és önök nem azok;
mint az, hogy a mi adókedvezményeink munkahelyeket teremtenek,
de ha önökbe fektetünk be,
akkor attól eladósodunk
és csődbe megy remek országunk;
hogy mi fontosak vagyunk,
önök nem azok.
Évezredeken át ezeket a sztorikat úgy hívták,
hogy isteni előjog.
Ma úgy hívják, hogy leszivárgás-elmélet.
Mennyire nyilvánvaló
és átlátszóan önző ez az egész.
Nekünk plutokratáknak be kell látnunk,
hogy minket az Amerikai Egyesült Államok teremtett,
nem pedig fordítva;
ahogy azt is, hogy egy jól élő középosztály a forrása
minden sikernek egy kapitalista gazdaságban,
nem pedig a következménye annak.
Sosem lenne szabad elfelejtenünk,
hogy kedvezőtlen körülmények között még a köztünk levők legjobbjai is
csak gyümölcsöt árulhatnának mezítláb egy földút szélén.
Tehetős társaim, úgy gondolom, itt lehet számunkra az idő
támogatni a hazánkat,
támogatni egy újfajta kapitalizmust,
ami sokkal befogadóbb és sokkal eredményesebb is.
Egy kapitalizmust, ami biztosítja,
hogy az amerikai gazdaság továbbra is
a legdinamikusabb és legsikeresebb lesz a világon.
Biztosítsuk be a saját jövőnket,
a gyerekeinknek és az ő gyerekeiknek.
Vagy máskülönben semmi mást nem tehetünk,
mint elrejtőzünk az elzárt közösségeinkben
és magániskolákban,
élvezzük a repülőinket és jachtjainkat
- hiszen az remek móka -
és várhatjuk, hogy mikor jönnek a vasvillákkal.
Köszönöm!
(Taps)