Az 1980-as évekbeli nagyszerű filmben, a Blues Brothersben
van egy jelenet, amikor John Belushi először látogatja meg Dan Aykroydot
a chicagói lakásán.
A lakás szűkös,
és mindössze egy méterre fekszik a vasúti sínektől.
Miközben John Dan ágyán üldögél,
vonat száguld el a ház mellett,
amibe belerázkódik az egész szoba.
John megkérdezi: "Milyen gyakran jár erre vonat?"
Dan így válaszol: "Olyan gyakran, hogy már fel sem tűnik".
Ezután valami leesik a falról.
Mind tudjuk, miről beszél Dan.
Mi, emberek, nagyon gyorsan hozzászokunk
a hétköznapi dolgokhoz.
Ipari formatervezőként az a feladatom, hogy észrevegyem, érezzem
és megpróbáljam feljavítani ezeket a mindennapi dolgokat.
Például, látják ezt a gyümölcsöt?
Látják rajta a kis matricát?
Ez a matrica gyermekkoromban még nem volt ott.
De az évek során valakinek
az a ragyogó ötlete támadt, hogy rátegye a matricát a gyümölcsre.
Miért?
Azért, hogy megkönnyítse
a fizetést a pénztárnál.
Nos, ez nagyszerű,
hisz gyorsan végezhetünk a vásárlással.
De ezzel új probléma született.
Amikor hazaérünk, megéhezünk
és meglátjuk ezt az érett, lédús gyümölcsöt a konyhapulton,
csak fel akarjuk kapni és megenni.
De most még bajlódnunk kell a kis matricával.
Kapargathatjuk a körmünkkel, belemarva a gyümölcshúsba.
Aztán felpödörjük a matricát --
tudják, mire gondolok.
Majd megpróbáljuk lepöckölni az ujjunkról.
(Nevetés) (Taps)
Ez nem vicces,
egyáltalán nem az.
De történt valami érdekes.
Első alkalommal talán önökben is ez az érzés kavargott.
Egyszerűen csak meg akarták enni a gyümölcsöt.
Bosszankodtak.
Csak bele akartak harapni végre.
Viszont a tizedik alkalommal
már kevésbé mérgelődtek,
és csupán kezdték lehámozni a címkét.
A századik alkalommal, legalábbis, ami engem illet,
én közömbössé váltam.
Egyszerűen csak fogtam a gyümölcsöt,
belevájtam a körmömet, megpróbáltam lepöckölni,
és elcsodálkoztam:
"Volt egyáltalán ezen matrica?"
Szóval, miért is van ez?
Miért szokjuk meg a hétköznapi dolgokat?
Emberek lévén, agyi kapacitásunk véges.
Ezért agyunk a mindennapi dolgainkat szokássá alakítja,
így tudunk helyet felszabadítani újdonságok megtanulására.
Ez a habituáció, a hozzászokás folyamata,
az egyik legalapvetőbb módja az emberi tanulásnak.
A hozzászokás nem mindig rossz.
Emlékeznek rá, mikor vezetni tanultak?
Én nagyon is.
Kezük 10 és 2 óránál a kormányt markolta,
mindenre figyeltek a környezetükben:
az autókra, a lámpákra, a gyalogosokra.
Idegölő élmény, az egyszer biztos!
Olyannyira, hogy én még szólni sem tudtam az autóban ülőkhöz,
sőt, zenét sem tudtam hallgatni.
De aztán valami érdekes történt.
A hetek múlásával a vezetés egyre könnyebbé vált.
Hozzászoktam.
Egyre élvezetesebb és természetesebb lett.
Majd ismét elkezdünk beszélgetni a kocsiban,
és zenét is hallgatunk.
Jó oka van annak, amiért agyunk hozzászokik valamihez.
Ha nem így lenne, minden apró részletre
állandóan figyelnénk.
Kimerítő lenne,
és nem jutna idő új dolgok tanulására.
Olykor azonban a megszokás nem jó.
Ha miatta nem látjuk tisztán a minket körülvevő nehézségeket, nos,
ez esetben rossz.
Ha miatta nem látjuk és nem oldjuk meg a bajokat,
nos, akkor az igen-igen rossz.
Komikusok ezt jól ismerik.
Jerry Seinfeld egész karriert épített az apróságok meglátására,
a sok idiótaságra nap mint nap, melyekre nem is emlékszünk.
Elmesélte az esetet, mikor barátainál
csak le szeretett volna nyugodtan tusolni.
Megfogta a csapot, s kissé elfordította,
és majd' leforrázta magát.
Mikor az ellenkező irányba fordította, jéghideg víz jött.
Csupán tusolni szeretett volna egy jót!
Mindannyiunkkal megesett már,
csak nem emlékszünk rá.
Nem úgy Jerry,
hisz komikusként ez a dolga.
Ám nekünk, tervezőknek, feltalálóknak és vállalkozóknak
az a dolgunk, hogy ne csupán észrevegyük őket,
hanem ennél tovább lépjünk, és próbáljuk meg őket kijavítani.
Ő itt
Mary Anderson.
1902-ben ellátogatott
New Yorkba.
Hideg, latyakos, havas nap volt, ő pedig egy jó meleg villamoson utazott.
Úti célja felé közeledve észrevette, hogy a vezető kinyitja az ablakot,
és letakarítja a szélvédőről a havat, hogy biztonságosan vezethessen.
Mikor azonban kinyitotta az ablakot, hideg, havas szél süvített be
az utasok legnagyobb bánatára.
Legtöbbjüknek persze csupán az futott át az agyán:
"Ilyen az élet, ablakot kell nyitnia, hogy letakarítsa a havat.
Ez van."
Nem úgy Mary.
Mary azon gondolkodott:
"Mi lenne, ha a vezető bentről is letakaríthatná a szélvédőt,
és biztonságban tovább tudna vezetni,
miközben az utasok sem fagynak meg?"
Azonnal elő is vette a vázlatfüzetét,
és lerajzolta a világ első ablaktörlő lapátját.
Ipari formatervezőként igyekszem tanulni a Maryhez hasonlóktól,
hogy olyannak lássam a világot, amilyen az a valóságban,
ne pedig olyannak, amilyennek elképzeljük.
Hogy miért?
Mert egyszerű azt a gondot megoldani, amit mindenki lát.
Ám amelyiket szinte senki nem vesz észre, na, az a kemény dió!
Egyesek úgy vélik, e képességgel születni kell,
mintha legalábbis
Maryt születésekor beprogramozták volna, hogy tisztábban lássa a világot!
Velem nem így történt.
Nekem dolgoznom kellett rajta.
Az Apple-nél töltött éveim során
Steve Jobs arra szólított fel minket, hogy úgy menjünk naponta munkába,
hogy a termékeket a vásárló szemével lássuk,
az új vásárlónk szemével,
aki fél és valószínűleg feszélyezett,
és aki reménytől telve lelkesedik, hogy az új műszaki termék
azon nyomban megoldja búját-baját.
Ő ezt úgy hívta: kezdőnek maradni.
Biztos akart lenni benne, hogy figyelünk az apró részletekre,
és gyorsabbá, könnyebbé s kezelhetőbbé tesszük a terméket új vevőink számára.
Tisztán emlékszem az iPod első napjaira.
A 90-es években
a kütyük megszállottjaként
mindig rohantam a boltba megvenni a legeslegújabbat.
Bármilyen hosszú volt is az út a boltba,
elmentem érte, hazajöttem és kezdtem kibontani.
Aztán megláttam a kis matricát,
amelyiken ez állt: "Használat előtt feltölteni!"
Micsoda?
Nem hiszem el!
Annyi időt rááldoztam, hogy megvegyem,
s most töltögessem, mielőtt használhatnám?
Egy örökkévalóságnak tűnt, mire bekapcsolhattam álmaim kütyüjét.
Kész őrület!!
De tudják,
akkoriban szinte mindegyikkel így jártunk.
Ha akku volt benne,
azt használat előtt fel kellett tölteni.
Steve fejébe ez szöget ütött,
és közölte:
"A mi termékünkkel ez nem fordulhat elő!"
Hogy mit tettünk?
Általában, ha a termékben van merevlemez,
félórát járatják a gyárban,
hogy meggyőződjenek róla, a termék még évekkel azután is
működni fog, hogy a vevő kibontotta a dobozt.
Mit tettünk mi ehelyett?
Több mint két órán át futtattuk.
Hogy miért?
Először is, mert jobb minőségű terméket tudtunk gyártani,
könnyebb volt a tesztelése,
és biztosak lehettünk benne, hogy a vevő kedvére lesz.
Ám legfőképpen:
az akku teljesen feltöltve került ki a dobozból,
használatra készen!
Így a lelkes vásárló gond nélkül,
rögtön használni kezdhette a terméket.
Remek meglátás volt, és tényleg bevált.
Tetszett az embereknek.
Manapság szinte minden akkus termék
teljesen feltöltve kerül elő a dobozból,
még akkor is, ha nincs merevlemeze.
Ám akkoriban észrevettük ezt a részletet, kijavítottuk,
és immár mindenki így csinálja!
Nincs többé: "Használat előtt feltölteni!"
Miért beszélek most erről?
Fontos, hogy ne csak a szembeötlőt lássuk,
hanem vegyük észre a a rejtett problémát is,
nemcsak a formatervezésben, hanem mindenben, amivel csak foglalkozunk.
Láthatatlan problémák vesznek körül bennünket,
melyeket meg tudunk oldani.
Ám először meg kell látnunk és tapasztalnunk őket.
Habozok, hogy adjak-e önöknek
idegtudománnyal vagy lélektannal kapcsolatos tippeket.
Túl sok tapasztalt szakember van a TED-közösségben,
akik sokkal többet tudnak a témáról, mint amennyit én valaha is fogok.
Mégis, hadd adjak pár ötletet, amiket én is alkalmazok,
melyeket mind alkalmazhatunk a megszokás leküzdésére.
Az első tippem: szélesítsük látókörünket!
Ugyanis mikor egy nehézséggel küzdünk,
olykor több lépés vezet el magához a megoldandó feladathoz,
és néha még utána is több lépés következik.
Ha hátrálunk egy lépést, és szélesítjük látókörünket,
talán megváltoztathatók lesznek
a problémához vezető egyes elemek.
Talán kombinálhatók.
Vagy akár teljesen elhagyhatók, és így javítható a dolog.
Vegyük példának a termosztátot.
Megjelenésekor, az 1900-as években használata igen egyszerű volt.
Nagyobbra és kisebbre lehetett állítani.
Az emberek értették.
Ám a 70-es években
beütött az energiaválság,
és a vevők azon kezdtek ötletelni, miként lehetne energiát megtakarítani.
Mi történt?
A tervezők beépítettek egy új lépést.
Már nemcsak fel-le lehetett tekerni,
hanem már programozni is kellett.
Beállíthattuk, hogy mikor milyen hőmérsékletet akarunk.
Ez egész jónak tűnt.
Lassan minden termosztátban benne volt ez a funkció.
Ám kiderült, hogy ezzel nem takarítottak meg energiát.
Hogy miért?
Mert az emberek nem láttak a jövőbe.
Hiszen nem tudták előre, miként alakul elfoglaltságuk az évszakok
és az évek függvényében.
Így senki sem takarított meg energiát.
Erre mi történt?
A tervezők visszatértek a tervezőasztalhoz
és a programozásra összpontosítottak.
Jobb felhasználói felületet alkottak,
és jobb leírást.
Évek múltán kiderült, hogy az emberek így sem takarítottak meg energiát,
mert egyszerűen nem látták előre a jövőt.
Mit tettünk mi?
A programozás helyett egy gépi tanulási algoritmust építettük bele,
ami figyelte, mikor csavarjuk fel és le,
hogy felkeléskor vagy elmenetelkor
milyen hőmérsékletet szeretünk.
És találják ki, mi történt!
A dolog bejött.
Programozás nélkül takaríthatunk meg energiát.
Tehát nem számít, mit teszünk,
ha kicsit távolabbról vizsgáljuk a dolgokat,
talán elhagyhatjuk vagy kombinálhatjuk őket úgy,
hogy ezzel egyszerűsítjük a folyamatot.
Ez tehát az első tippem: szélesítsük látókörünket!
A második: vizsgáljuk meg alaposabban.
Egyik legnagyszerűbb tanárom a nagyapám volt.
Mindenfélét tanított nekem a világról.
Tanította a dolgok felépítését és javítását,
hogy milyen eszközökkel és technikákkal vihető sikerre egy terv.
Emlékszem csavarokról szóló intésére,
hogy minden feladathoz a megfelelő csavart használjuk.
Sokféle csavar létezik:
facsavarok, lemezcsavarok, horgonycsavarok és betoncsavarok,
hosszú a lista.
A mi dolgunk, hogy szakember nélkül
egyszerűen használatba vehető termékeket gyártsunk.
Mit tettünk hát?
Eszembe jutott nagyapám intése,
és elgondolkodtunk:
"Hányféle csavart tehetünk a dobozba?
Mennyi legyen? 2? 3? 4? 5?
Hiszen olyan sokféle fal van!
Átgondoltuk, optimalizáltuk,
és arra jutottunk, hogy háromféle csavar kerüljön a dobozba.
Azt hittük, ez megoldja a problémát.
Persze kiderült, hogy mégsem.
Kiszállítottuk a terméket,
ám a vevőknél nem vált be.
Mihez kezdtünk?
Azonnal visszaültünk
a tervezőasztalhoz, mihelyt kiderült a tévedésünk.
Terveztünk egy speciális, egyedi csavart,
befektetőink legnagyobb bánatára.
Kérdezték: "Miért vesztegettek ennyi időt egy apró csavarra?
Csak adjatok el még többet!"
Azt feleltük: "Kelendőbb lesz, ha jól megcsináljuk!"
Így is lett.
Ebből az egyedi csavarból csak egy volt a dobozban,
így könnyebbé vált a falhoz rögzítés.
Tehát, ha figyelünk az apró, alig látható részletekre,
és megvizsgáljuk őket, elgondolkodhatunk:
"Fontosak ezek,
vagy csak mindig így csináltuk?
Talán meg lehetne tőlük szabadulni."
Utolsó javaslatom: gondolkodjunk fiatalosan!
Három kicsi gyermekem minden nap érdekes kérdéseket szegez nekem.
Olyanokat, mint:
"Miért nem szállnak el az autók a dugók felett?"
Vagy: "Miért nem tépőzár van a cipőfűző helyett?"
Néha egész okosak a kérdéseik.
A minap megkértem a fiamat:
"Nézd meg odakint a postaládát!"
Ő zavartan rám nézett, és azt mondta:
"Miért nem jelez a postaláda, ha posta érkezett?" (Nevetés)
Mire én: "Hát, ez jó kérdés!"
Szóval sokat kérdeznek,
s néha rádöbbenünk, hogy nincs mindegyikre jó válaszunk.
Azt szoktuk felelni: "Fiam, egyszerűen így működik a világ."
Tehát minél többet vagyunk kitéve valaminek,
annál inkább hozzászokunk.
Ám a gyerekek még nem éltek annyit,
hogy a megszokás úrrá legyen rajtuk.
Így amikor felmerül egy probléma,
egyből próbálják megoldani,
és olykor valóban
jobb megoldást találnak.
A megszívlelendő tanácsom, hogy dolgozzanak fiatalok
vagy fiatalos gondolkodásúak a csapatban.
Mert ha vannak ilyenek,
fiatalos gondolkodásra késztetnek mindenki mást is a környezetükben.
Picasso mondta egyszer: "Minden gyermek egy művész.
A kérdés csak az, hogyan maradjon művész, ha már felnőtt."
Mindnyájan élesebben láttuk a világot, mikor először pillantottuk meg,
mielőtt egy élet szokásai rakódtak volna rá.
Előttünk az a feladat áll, hogy visszaszerezzük
ezt a zavaró érzést,
hogy lássuk azt a sok apró részletet,
hogy szélesítsük látókörünket,
hogy mindent alaposan vegyünk szemügyre,
és hogy fiatalosan gondolkodjunk,
hogy mindannyian kezdők maradhassunk.
Nem könnyű feladat.
Le kell küzdenünk hozzá
a legalapvetőbb mechanizmust, amellyel a világot értelmezzük.
Ám ha sikerül,
klassz dolgokra lehetünk képesek.
Az én esetemben, remélhetőleg, ez a jobb terméktervezés.
Önöknek valami egész mást is jelenthet, valami lényegeset, fontosat.
Az előttünk álló kihívás, hogy minden reggel úgy ébredjünk:
"Hogyan tudnám még jobban megismerni a világot?"
És ha sikerül, akkor talán, de csak talán
megszabadulhatnánk ezektől a nyavalyás kis matricáktól!
Nagyon köszönöm!
(Taps)