Sunt american, ceea ce înseamnă că, în general,
ignor fotbalul cu excepția cazului în care implică
tipi de mărimea mea sau a lui Bruno
izbindu-se unii de alţii la viteze extrem de mari.
Astea fiind spuse, a fost extrem de greu
să ignor fotbalul
în ultimele două săptămâni.
Am intrat pe Twitter şi erau tot felul de cuvinte ciudate de care nu mai auzisem:
FIFA, vuvuzela,
glume ciudate despre caracatiţe.
Dar ce mi-a dat întradevăr bătăi de cap
și ce n-am reușit să înțeleg,
este expresia "Cala a boca, Galvao."
Dacă aţi intrat pe Twitter în ultimele două săptămâni,
probabil aţi văzut-o.
A fost unul din subiectele cele mai discutate.
Fiind un american monolingv, evident că nu știu ce înseamnă expresia aceasta.
Aşa că am intrat pe Twitter,
şi am rugat nişte oameni să-mi explice "Cala a boca, Galvao."
Şi din fericire, prietenii mei brazilieni
au fost mai mult decât dornici să mă ajute.
Au explicat că pasărea Galvao
e un papagal rar, pe cale de dispariţie,
care e în mare, mare pericol.
De fapt, am să-i las pe ei să vă spună mai multe.
Naratorul: Câteva cuvinte despre Galvao, o specie foarte rară de pasăre
originară din Brazilia.
În fiecare an, peste 300,000 de păsări Galvao
sunt ucise în timpul paradelor de Carnaval.
Ethan Zuckerman: Este, evident, o situaţie tragică,
şi devine tot mai gravă.
Se pare că papagalul Galvao nu e doar
foarte frumos, util la confecționarea podoabelor de păr,
dar evident are și anumite proprietăţi halucinogene,
ceea ce înseamnă că există o mare problemă
cu abuzul păsării Galvao.
Câțiva nebuni săriţi de pe fix au ajuns să prizeze Galvao.
Şi acesta e pe cale de dispariţie.
Vestea bună e că -- prietenii brazilieni îmi spun --
comunitatea globală
se pregătește să sară în ajutor.
Se pare că Lady Gaga
a lansat o nouă melodie --
de fapt cinci sau șase, după estimarea mea --
cu titlul "Cala a boca, Galvao."
Și prietenii mei brazilieni îmi spun că
dacă menționez pe Tweeter expresia "Cala a boca, Galvao"
10 cenți vor fi donați
unei campanii globale
cu scopul de a salva aceasta rară si frumoasă pasăre.
Acum, cred că majoritatea ați dedus deja că a fost o farsă,
și încă una foarte reușită.
"Cala a boca, Galvao" înseamnă de fapt cu totul altceva.
În limba portugheză, înseamnă ”Tacă-ți gura, Galvao”.
Și se referă în special la tipul acesta, Galvao Bueno,
principalul comentator de fotbal
pentru Rede Globo.
Și din ce înțeleg de la prietenii brazilieni
acest tip este o adevarată mașină de clișee.
Poate ruina și cel mai interesant meci
continuând să scoată clișeu după clișeu.
Așa că brazilienii au mers la acel prim meci,
împotriva Coreei de Nord,
au afișat aceste cuvinte, au început o campanie pe Twitter
și au încercat să ne convingă pe noi restul,
să tastăm pe Twitter expersia: "Cala a boca, Galvao."
Au avut atât de mult succes,
încât a fost principalul subiect pe Twitter timp de două săptămâni.
Acum, sunt două --
două învățături pe care le putem desprinde de aici.
Prima învățătură, care cred că e demnă de luat în seamă,
e că nu poți da greș,
rugând oamenii să fie activi online,
atât timp cât activismul înseamnă rescrierea unei propoziții pe Twitter.
Deci atât timp cât activismul e așa simplu,
poți scăpa destul de ieftin.
Celălalt lucru pe care-l putem învăța din asta, că tot veni vorba,
e că sunt o mulțime de brazilieni pe Twitter.
Sunt mai mult de cinci milioane.
În ce privește reprezentarea la nivel de națiuni,
11 la sută din utilizatorii de Internet din Brazilia sunt pe Twitter.
E un număr mult mai mare decât în SUA sau Marea Britanie.
Alături de Japonia,
este a doua cea mai reprezentată națiune.
Acum, dacă folosiți Twitter sau alte rețele sociale,
și nu ați realizat
că Twitter e un spațiu populat de mulți brazilieni,
atunci sunteți la fel ca majoritatea dintre noi.
Pentr că într-o rețea socială
interacționezi cu oamenii
cu care alegi să interacționezi.
Dacă ești ca mine, un american alb, tocilar și grăsuț,
ai tendința să interacționezi cu alți americani albi, tocilari și grăsuți.
Și nu ești neaparat conștient de faptul,
că Twitter e de fapt un spațiu foarte brazilian.
Extrem de surprinzătoare pentru mulți americani,
e și existanța unei puternice comunități afro-americane.
Twitter a făcut recent niște sondaje.
S-au uitat la utilizatorii locali.
Ei estimează că 24%
din americanii de pe Twitter sunt afro-americani.
Asta-i aprox. de două ori mai mult decât
reprezentarea afro-americană în populație.
Din nou, asta a fost foarte șocant pentru mulți utilizatori Twitter,
cu toate că n-ar trebui să fie.
Motivul pentru care n-ar trebui să fie e că în fiecare zi
poți găsi subiectele cele mai discutate.
Și există tendința să găsești subiecte
care sunt aproape în exclusivitate conversații african-americane.
Asta-i o reprezentare facută de Fernando Viegas
și Martin Wattenberg,
doi designeri vizuali incredibili,
care s-au uitat
la traficul de pe Twitter dintr-un weekend
și au realizat că o mulțime din subiectele discutate
erau de fapt conversații segregate --
în moduri în care nu te-ai aștepta.
Se pare că scurgerea de petrol e un subiect predominant alb,
grătarul în aer liber
e un subiect predominant negru.
Și ce e nebunesc în toate astea e că,
dacă vrei să vezi cu cine conversezi pe Twitter,
e doar la un click distanță.
Dacă dai click pe 'grătar în aer liber', acolo e o conversație cu totul diferită,
la care participă oameni diferiți.
Dar, în general, cei mai mulți nu facem asta.
Stagnăm în aceste balonașe-filtru, cum le numește prietenul meu Eli Pariser,
unde vedem oameni pe care îi știm deja,
și oameni asemănători cu cei pe care-i cunoaștem.
Și avem tendința de a nu vedea imaginea de ansamblu.
Acum, în ce mă privește, sunt surprins de asta,
pentru că nu așa trebuia să fie Internetul.
Dacă ne întoarcem la perioada de început a Internetului,
când ciber-utopiști precum Nick Nagroponte
scriau cărți precum „Being Digital”
se prezicea că Internetul
va deveni o forță extrem de mare,
care să niveleze diferențele culturale,
să ne aducă pe aceeași lungime de undă într-un fel sau altul.
Negroponte și-a început cartea cu o poveste
despre cât de greu e să construiești legături
în lumea atomilor.
Se află la o conferință de tehnologie în Florida.
Și se uită la ceva de-a dreptul absurd,
și anume sticle de apă Evian pe masă.
Și Negroponte spune că asta e nebunie curată.
Asta e vechea economie.
Este ecomonia transportării acestor
atomi greoi și înceți pe distanțe lungi, care e foarte greu de realizat.
Ne îndreptăm spre un viitor digital,
unde totul e rapid, fără greutate.
Poate fi oriunde în lume, în orice moment.
Și va schimba lumea pe care o știm.
Negroponte a avut dreptate în multe privințe.
S-a inșelat total în privința asta.
Se dovedește că în multe cazuri
atomii sunt mult mai mobili decât biții.
Dacă intru într-un magazin din Statele Unite,
mi-e foarte, foarte ușor să cumpăr apă
care a fost îmbuteliată în Fiji,
transportată cu mari costuri în Statele Unite.
Însă e surprinzător de greu
să văd un film fijian.
E chiar dificil să ascult muzică din Fiji.
Este extrem de greu să aflu știri din Fiji,
ceea ce-i ciudat, pentru că de fapt se întâmplă enorm de multe în Fiji.
Există un guvern provizoriu. Există un guvern militar.
Există cenzură în presă.
Există de fapt un loc asupra căruia
ar trebui poate să ne îndreptăm atenția în acest moment.
Uitați ce cred eu că se îmtâmplă.
Cred că avem tendința să ne uităm mult
la infrastructura
globalizării.
Ne uităm la structura care face posibil
traiul în această lume conectată.
E structura care include lucruri precum liniile aeriene.
Include lucruri precum cablul de Internet.
Ne uitam la o hartă ca asta,
și avem senzația că întreaga lume e plată
pentru că totul e la o aruncatură de băț.
Poți lua un zbor spre Londra,
să ajungi în Bangalore mai târziu în cursul zilei.
Două zboruri, ești în Suva, capitala arhipelagului Fiji.
Totul pare aproape.
Când începi să privești la ce
se întâmplă de fapt deasupra acestor rețele,
îți faci o imagine total diferită.
Începi să vezi cum
se deplasează zborurile globale,
și descoperi dintr-o dată că lumea nu e nici pe departe plată.
E extrem de neuniformă.
Există părți ale lumii care sunt foarte, foarte bine conectate.
Există practic o uriașă autostradă aeriană,
între Londra și New York.
dar uitați-vă la această hartă; și vă puteți uita la ea
două - trei minute.
Nu o să vezi prea multe avioane
care circulă între America de Sud și Africa.
Și o să descoperi că sunt părți ale globului,
care sunt sistematic izolate.
Când încetăm să mai privim la infrastructura care face posibilă conexiunea,
și ne uitam la ce se întâmplă efectiv,
începem să realizăm că lumea nu funcționează exact
cum credem noi.
Așa că iată problema de care am fost interesat
în ultima decadă.
Lumea devine în realitate mai globală.
Devine mai conectată.
Tot mai multe probleme sunt globale.
Ecomomia e tot mai globală.
Și mass media noastră e tot mai puțin globală pe zi ce trece.
Dacă urmăreați o transmisiune TV din anii '70 din Statele Unite,
30-40 procente dintr-un buletin de știri al serii
erau știri internaționale.
Acum e redus la 12-15 procente.
Și asta tinde să ne creeze o imagine foarte distorsionată asupra lumii.
Iată o reprezentare pe care Alisa Miller a arătat-o anterior într-o prelegere TED.
Alisa e președinta de la Public Radio Internațional.
Ea a facut o cartogramă, care-i practic o hartă distorsionată
bazată pe ceea ce
știrile TV din America,
au prezentat timp de o lună.
Observați că redimensionând o hartă funcție de acoperirea în știri,
lumea din perspectiva știrilor TV din America,
se reduce practic la
această uriașă și umflată SUA,
și alte două state pe care le-am invadat.
Practic cam la asta se reduce mass-media.
Înainte să concluzionați că asta e doar o funcție a știrilor TV amricane --
ceea ce-i groaznic, sunt de acord că e groaznic --
am monitorizat publicații de prim rang precum New York Times,
și am obținut aceleași rezultate.
Când te uiți la New York Times sau alte publicații de elită,
ce obții în general sunt imagini ale țărilor înstărite
și ale țărilor pe care le-am invadat.
Se dovedește că nici noile media,
nu ne ajută prea de mult.
Iată o hartă facută de Mark Graham,
care-i aici la câțiva pași, la Oxford Internet Institute.
E o hartă cu articole din Wikipedia
care au fost geo-codate.
Veți observa că există o puternică polarizare
înspre America de Nord și Europa de Vest.
Chiar și în Wikipedias,
unde noi creăm conținutul online,
există o puternică favorizare spre locurile unde
locuiesc mulți dintre autori,
mai degrabă decât înspre restul lumii.
În Marea Britanie, puteți să vă ridicați,
puteți să vă luați computerele la încheierea sesiunii,
puteți citi un ziar din India sau Australia,
din Canada, ferească Domnul din SUA.
Dar voi probabil n-o veți face.
Dacă vă uitați la consumul de media online,
în cazul acesta, în topul primilor 10 utilizatori Internet --
mai mult de 95% din totalul știrilor
sunt citite pe site-urile locale.
Acesta e unul din puținele cazuri în care US au % mai bun,
pentru că noi efectiv citim presa voastră,
dar nu și viceversa.
Toate astea încep să mă conducă
la concluzia că suntem într-o stare pe care o numesc
cosmopolitanism imaginar.
Navigăm pe Internet.
Credem că avem această largă perspectivă asupra globului.
Ocazional dăm peste o pagină în chineză,
și decidem că avem de fapt cea mai grozavă tehnologie creată vreodată
pentru a ne conecta cu restul lumii.
Dar uităm că mai tot timpul
verificăm scorul echipei Boston Red Sox.
Prin urmare aceasta devine o mare problemă --
nu doar pentru ca Red Sox au un an prost --
E o adevărată problemă pentru că,
după cum discutăm aici la TED,
adevăratele probleme ale lumii,
problemele interesante de rezolvat,
sunt globale atît ca dimensiune cât și ca scop,
și necesită conversații globale
pentru a găsi soluții globale.
Aceasta e o problemă pe care trebuie s-o rezolvăm.
Și aici vine vestea bună.
Timp de șase ani, m-am alăturat acestor indivizi.
Este un grup numit Global Voices.
E o echipă de bloggeri din toată lumea.
Misiunea noastră a fost să reparăm mass-media globală.
Am început în 2004.
Probabil ați observat, n-am facut mare lucru până acum.
Nici nu cred că noi singuri,
am putea efectiv să rezolvăm problema.
Dar cu cât mă gândesc mai mult, cu atât realizez
că parte din lucrurile pe care le-am învățat pe parcurs
sunt lecții interesante despre cum ne-am reconecta
dacă am vrea să folosim Internetul pentru o perspectivă mai amplă asupra lumii.
Primul lucru pe care trebuie să-l considerăm
e că există părți ale lumii,
zone întunecate, private de atenție.
În cazul acesta -- harta lumii în timpul nopții realizată de NASA --
sunt întunecate efectiv din cauza lipsei electricității.
Și obișnuiam să cred că un punct întunecat
înseamnă că n-o să primești știri de acolo
pentru că există alte nevoi de bază.
Ceea ce încep să realizez e că
poți obține știri, doar implică un volum imens de muncă,
și ai nevoie de enorm de multă încurajare.
Una dintre acest zone întunecate e Madagascar,
o țară care în general e mai bine cunoscută din filmul Dreamworks
decât e cunoscută efectiv
pentru oamenii minunați care trăiesc acolo.
Și astfel oamenii care au pus bazele
Clubului Foko în Madagascar
nu erau neaparat preocupați să schimbe imaginea țării lor.
Ei făceau ceva mult mai simplu.
Era un club unde se învăța engleza
și se învăța despre computere și Internet.
Dar ce s-a întâmplat e că Madagascar
a trecut printr-o lovitură de stat violentă.
Majoritatea publicațiilor independente au fost închise.
Și elevii de liceu
care învățau să țină bloguri prin intermediul Foko Club
s-au trezit dintrodată vorbind unui public internațional
despre demonstrațiile, violența,
tot ce se întâmpla în această țară.
Deci un program foarte, foarte mic
menit să aducă oamenii în fața calculatoarelor,
pentru a-și publica gândurile, știri independente,
a sfârșit prin a avea un impact enorm
asupra a ceea ce știm despre această țară.
Acum, probema este că, bănuiesc,
majoritatea celor prezenți aici nu vorbesc malgașă.
Bănuiesc de asemenea că majoritatea nu vorbiți nici chineza --
ceea ce e destul de trist dacă ne gândim la asta,
pentru că la momentul de față este limba cea mai răspândită pe Internet.
Din fericire oamenii încearcă să descopere cum să rezolve asta.
Dacă folosiți Google Ghrome și intrați pe un site în limba chineză,
veți obseva sus aceast chenar drăguț,
care detectează automat că pagina este în chineză
și foarte rapid, cu un singur click,
vă va oferi o traducere a paginii.
Din nefericire, este o traducere a paginii făcută de un computer.
Și în timp ce Google e foarte, foarte bun cu anumite limbi,
este de-a dreptul groaznic când e vorba de chineză.
Și rezultatele pot fi chiar amuzante.
Ceea ce vreți în realitate -- ce vreau eu în realitate --
este într-un final abilitatea de a apăsa un buton
și a avea pagina indexată,
astfel încât o ființă umană să o traducă.
Și dacă credeți că e absurd, nu e.
Există un grup chiar acum în China numit Yeeyan.
Și Yeeyan e un grup,
de 150,000 voluntari
care intră în fiecare zi pe Internet.
Caută cele mai interesante știri în limba engleză.
Traduc aproximativ 100 de articole pe zi
din principalele ziare, principalele site-uri.
Și le postează online pe gratis.
Este proiectul unui tip pe nume Zhang Lei,
care locuia în Statele Unite în timpul revoltelor din Lhasa
și caruia nu-i venea să creadă cât de fragmentară
era acoperirea conflictului în presa americană.
Și și-a spus: „Dacă pot face un lucru, acesta e să încep să traduc,
astfel încât oamenii din aceste două țări
să înceapă să se înțeleagă puțin mai bine.”
Și întrebarea mea pentru dumneavoastră este:
dacă Yeeyan poate mobiliza 150,000 de oameni
să traducă Internetul de limbă engleză în chineză
unde este corespondentul Yeeyan din limba engleză?
Cine se ocupă de chineză,
care acum este reprezentată de 400 milioane de utilizatori?
Bănuiala mea e că cel puțin unul dintre aceștia are ceva interesant de spus.
Așa că și dacă putem găsi o metodă să traducem din chineză,
nu există garanția că o s-o găsim.
Când căutăm informații online,
adoptăm practic două strategii.
Folosim motoarele de căutare.
Și acestea sunt minunate atunci când știm ce căutăm.
Dar dacă vreți să faceți descoperiri întâmplătoare,
dacă vreți să dați peste ceva
de care nu știați că aveți nevoie,
filosofia dominantă e să căutăm în rețelele noastre de socializare,
să ne căutăm prietenii.
Ei la ce se uită? Poate ar trebui să ne uităm și noi la asta.
Problema e că în esență,
ce ajungem să primim după o vreme este înțelepcinea turmelor.
Ajungi să te asociezi cu o mulțime de oameni
care sunt probabil asemănători ție,
care au interese similare.
Și este foarte, foarte greu să obții informații
de la alte grupuri, din alte părți ale lumii,
unde oamenii se adună și vorbesc despre propriile interese.
Pentru a face asta, la un anumit punct,
ai nevoie ca cineva să te împingă din turma ta în altă turmă.
Ai nevoie de un ghid.
Așa că aceasta este Amira Al Hussaini. Este editorul Global Voices pentru Orientul Mijlociu.
Are una dintre cele mai dificile slujbe din lume.
Nu doar că trebuie să-i împiedice pe colaboratorii palestinieni și pe cei israelieni
să se ucidă unul pe altul,
trebuie să și decidă,
ce vă interesează pe dumneavoastră
privitor la Orientul Mijlociu.
Și, în ideea de a încerca să vă scoată
de pe orbita normală,
și să vă determine să fiți atenți
la un reportaj despre cineva care
s-a lăsat de fumat în luna Ramadanului,
trebuie să știe câte ceva despre audiența globală.
Trebuie să știe câte ceva despre reportajele care sunt disponibile.
Practic, este un DJ.
Este un custode experimentat,
care știe ce materiale are la dispoziție,
care e capabil să asculte publicul,
și care este capabil să facă o selecție
și să dea un impuls oamenilor într-un fel sau altul.
Nu cred că acesta e neaparat un proces bazat pe un algoritm.
Cred că ce e minunat în legătură cu Internetul,
este că face ca DJ-ii
să se poată adresa mult mai ușor unui public mai larg.
O cunosc pe Amira.
Pot să o întreb ce să citesc.
Dar datorită Internetului se află într-o postură în care poate
să spună multor oameni ce să citească.
Și voi puteți de asemenea să o ascultați,
în cazul în care considerați că ar fi o metodă de a vă lărgi perspectiva asupra Internetului.
Așa că odată ce începeți să vă largiți perspectiva în felul acesta,
odată ce puneți în lumină vocile din locurile întunecate,
odată ce începeți să traduceți, odată ce începeți să administrați,
veți ajunge în niște locuri foarte ciudate.
Aceasta e o imagine de pe, foarte probabil, blogul meu preferat,
care e AfriGadget.
Și AfriGadget este un blog care privește
tehnologia din perspectivă africană.
Și, mai exact, vorbește despre un fierar
din Kiera, Nairobi,
care transformă osia unui Landrover,
într-o daltă de prelucrare la rece.
Și când priviți această imagine, probabil că o să vă întrebați,
„De ce mi-ar păsa de asta, oricum?”
Adevărul e că tipul acesta poate probabil să va explice.
Acesta e Erik Hersman. Probail că l-ați văzut la conferință.
Trece drept White African („Africanul alb”).
Este atât un binecunoscut tocilar american
cât și kenian; s-a născut în Sudan, a crescut în Kenya.
Este o figură unificatoare.
Are efectiv câte un picior în ambele lumi --
unul în comunitatea tehnologică Africană,
altul în comunitatea tehnologică Americană.
Deci este capabil să spună o poveste
despre acest fierar în Kibera
și să o transforme într-o poveste despre schimbarea destinației unui obiect,
despre inovație de nevoie,
despre căutarea inspirației pornind de la materiale reutilizabile.
Cunoaște o lume,
și găsește o metodă de-a o face cunoscută unei alte lumi,
având rădăcini adânci în ambele.
Aceste personaje unificatoare, sunt destul de convinse,
reprezintă viitorul ideii de-a face lumea mai deschisă,
prin intermediul Internetului.
Dar faza cu punțile este că, la urma urmei,
ai nevoie de cineva care să la treacă.
Și aici începem să vorbim de xenofili.
Așa că dacă aș juca în Liga Națională de Fotbal American,
presupun ca mi-aș petrece vacanța
oblojindu-mi rănile, bucurându-mă de casa mea, ș.a.m.d. --
posibil înregistrând un album hip-hop.
Dhani Jones,
care este mijllocașul echipei Cincinnati Bengals,
are o perspectivă puțin diferită asupra extra-sezonului.
Dhani are un show TV.
Se numește „Dhani taclează Pământul”.
Și în fiecare săptămînă pe durata acestui show TV,
Dhani călătorește într-o altă țară de pe Glob.
Găsește o echipă de sport.
Se antrenează cu ei timp de o săptămână, și joacă un meci cu ei.
Și motivul din spatele acestui lucru,
nu e doar că vrea să stăpânească tehnica boxului Muay Thai.
Este că, pentru el,
sportul este limbajul
care îi permite să intre în contact,
cu măreția și miracolul lumii.
Pentru unii din noi poate fi muzica, pentru unii poate fi mâncarea.
Pentru mulți dintre noi poate fi literatura sau scrisul.
Dar sunt toate aceste metode diferite
care iți permit să ieși și să privești lumea
și să-ți găsești un loc în ea.
Scopul discursului de față
nu este de a convinge oamenii din această sală
să accepte xenofilia dumneavoastră.
Presupunerea mea -- dat fiind că ne aflăm la o conferință numită TEDGlobal --
e că majoritatea dintre dumneavoastră sunteți xenofili,
indiferent dacă folosiți sau nu acest termen.
Provocarea mea în schimb este aceasta.
Nu e suficient să iei decizia personală
că vrei o lume mai deschisă.
Trebuie să descoperim cum să reconectăm
sistemele pe care le avem.
Să reparăm mass-media.
Trebuie să reparăm Internetul. Trebuie să reparăm sistemul educațional.
Trebuie să reparăm politica imigrației.
Trebuie să găsim metode,
care să permită revelațiile întâmplătoare,
să facă traducerile omniprezente,
și trebuie să găsim metode de a accepta
și celebra aceste figuri unificatoare.
Și trebuie să descoperim cum să cultivăm xenofili.
Asta încerc să fac. Am nevoie de ajutorul dumneavoastră.
(Aplauze)