Jsem Američan, což znamená,
že ignoruji fotbal pokud nezahrnuje
chlapy mé nebo Brunovy velikosti
narážející vysokou rychlostí jeden do druhého.
Přesto bylo velmi těžké
v posledních týdnech
fotbal ignorovat.
Jdu na Twitter a tam jsou všechna ta divná slova, která jsem nikdy předtím neslyšel:
FIFA, vuvuzela,
a podivné vtipy o chobotnicích.
Opravdu nejvíc mě ale zlobilo,
že jsem nebyl schopný zjistit,
co znamená fráze "Cala a boca, Galvao."
Pokud jste navštívili v posledních pár týdnech Twitter,
pravděpodobně jste na ni také narazili.
Bylo to velmi populární téma.
Jako monolingvní Američan pochopitelně nevím, co tato fráze znamená.
Šel jsem tedy na Twitter
a zeptal se lidí, zda mi mohou význam "Cala a boca, Galvao" vysvětlit.
Naštěstí byli moji brazilští kamarádi
velmi ochotní a pomohli mi.
Vysvětlili mi, že pták Galvao
je vzácný a ohrožený papoušek,
který je v hrozném nebezpečí.
Rozhodl jsem se dát jim příležitost, ať vám o něm něco povědí sami.
Komentátor: Promluvme si o Galvao, velmi vzácném druhu ptáka
pocházejícím z Brazílie.
Každý rok je více než 300 tisíc ptáků Galvao
zabito během karnevalových průvodů.
Ethan Zuckerman: Toto je pochopitelně samo o sobě tragické,
ale jde to ještě dál.
Ukázalo se, že je papoušek Galvao nejen
velmi atraktivní a vhodný do účesů,
ale evidentně má i jisté halucinogení vlastnosti,
z čehož se vyvinul velký problém
se zneužíváním Galvaů.
Objevovali se různí zvrácení lidé šňupající jeho peří.
Navíc je velmi ohrožený.
Dobrá zpráva je, že globální komunita,
jak říkají mí braziští přátelé --
se pokouší pomoci.
Dokonce Lady Gaga
vydala nový singl --
vlastně pět nebo šest nových singlů, jak jsem zjistil --
nazvaných "Cala a boca, Galvao."
Nakonec mi mí brazilští přátelé řekli,
že pokud si dám na Twitter větu "Cala a boca, Galvao,"
bude darováno 10 centů
na globální kampaň
za záchranu tohoto vzácného krásného ptáka.
Teď už většina z vás pochopila, že to celé byl jen vtip,
i když velmi, velmi dobrý.
"Cala a boca, Galvao" totiž znamená něco úplně jiného.
V portugalštině to znamená "Zavři hubu, Galvao."
A je mířená proti tomuto chlápkovi, Galvau Buenovi,
hlavnímu fotbalovému komentátorovi
stanice Rede Globo.
Od svých brazilských přátel jsem se dozvěděl,
že tenhle chlápek je jen strojem na klišé,
že dokáže zničit i ten nejzajímavější zápas
chrlením jedné otřepané fráze za druhou.
Takže Brazilci se vydali na ten první zápas
proti Severní Korei,
vyvěsili tento transparent, pustili se do kampaně na Twitteru
a pokusili se přesvěčit nás ostatní
abychom tweetovali větu: "Cala a boca, Galvao."
Ve skutečnosti v tom byli tak úspěšní,
že ta věta dominovala Twitteru po dva týdny.
Z toho plyne --
z toho plyne pár ponaučení, která si můžete odnést.
To první -- a řekl bych, že stojí za to -- je,
že se nemůžete splést, když budete chtít
po lidech, aby byli na internetu aktivní,
dokavaď tou aktivitou myslíme jen tweetování nějaké věty.
Dokavaď je aktivismus takhle jednoduchý,
pravděpodobně vám to jednoduše projde.
Co dalšího si z toho můžeme vzít je skutečnost,
že na Twitteru je hodně Brazilců.
Dokonce více jak pět milionů.
Co se týče národního zastoupení, tak
11 procent brazilských uživatelů internetu je na Twitteru.
To je o mnoho vyšší číslo než v USA nebo ve Velké Británii.
Hned po Japonsku
je to druhá největší reprezentace v přepočtu na počet obyvatel.
Pokud používáte Twitter nebo jiné sociální sítě
a neuvědomili jste si,
že to jsou místa se spoustou Brazilců,
jste na tom stejně jako většina z nás,
protože podstatou sociálních sítí
jsou interakce s lidmi,
se kterými jste se rozhodli komunikovat.
Pokud jste jako já, velký bílý šiblý Američan,
pak máte sklon komunikovat s mnoha dalšími bílými šiblými Američany.
Nemáte nutně povědomí o tom,
že Twitter je ve skutečnosti převážně brazilský prostor.
K velkému překvapení mnohých Američanů,
je to i silně černošský prostor.
Nedávno Twitter provedl výzkum,
ve kterém se zaměřili na lokální populaci.
Jsou přesvědčeni, že 24 procent
amerických uživatelů Twitteru jsou černoši.
To je přibližně dvakrát tolik, než kolika procenty
jsou černoši zastoupeni v celé populaci.
I toto šokovalo mnohé uživatele Twitteru,
i když by nemělo.
Důvodem, proč by to nemělo být překvapivé, je skutečnost,
že pokus se podíváte každý den na hlavní témata,
převážně najdete taková,
která jsou prakticky výhradně z černošských konverzací.
Toto je vizualizace Fernanda Viegase
a Martina Wattenberga,
dvou ohromných vizualizačních designérů,
kteří sledovali
týdenní provoz na Twitteru,
a zjistili, že většina těchto hlavních témat
jsou víceméně segregované konverzace --
a to tak, že byste to neočekávali.
Ukázalo se, že o ropné havárii se baví především běloši,
zatímco o vaření pod širým nebem
převážně černoši.
Praštěné na tom je, že pokud by se vám
zachtělo zamíchat tím, co vidíte na Twitteru,
zvládnete to doslova jedním klinutím myši.
Kliknete na "vaření pod širým nebem" a objeví se vám naprosto odlišný rozhovor
mezi odlišnými lidmi.
Většina z nás to ale zpravidla nedělá.
Ocitáme se tak v jakýchsi filtrujících bublinách, jak tomu říká můj kamarád Eli Pariser,
ve kterých vidíme jen ty, se kterými se již známe,
a ty, kteří jsou jim podobní.
Většinou se nepodíváme na širší obrázek.
Toto je pro mě překvapivé,
protože takhle internet dopadnout neměl.
Podívejme se zpět do raných dob internetu,
do dob, kdy kyber-utopisté jako Nick Negroponte
psali velké knihy jako jeho Digitální svět.
Internetu bylo předpovídáno,
že se stane neuvěřitelně mocnou silou,
která zahladí rozdíly kultur,
a nějakým způsobem nás postaví na jednu rovinu.
Negroponte uvádí svou knihu příběhem o tom,
jak je těžké budovat známosti
ve světě atomů.
Na technologické konferenci na Floridě
pozoruje něco skutečně absurdního:
láhve vody Evian na stole.
Negroponte říká, že to je šílené,
toto je stará ekonomika.
Ekonomika, která přenásí tyto těžké,
pomalé atomy na veliké vzdálenosti, což je velmi náročné.
Vstupujeme do budoucnosti bitů,
ve které je vše rychlé a bez váhy.
Bity mohou být kdykoliv kdekoliv na světě,
což změní svět k nepoznání.
Negroponte měl ve spoustě věcí pravdu,
ale v téhle se dokonale mýlil.
Ukazuje se, že atomy jsou v mnoha
případěch daleko mobilnější než bity.
V obchodě ve Spojených státech
je velmi jednoduché koupit si vodu,
která pochází z Fidži
a je nákladně přepravována do USA.
Je pro mě ale překvapivě složité
shlédnout významný fidžijský film,
poslechnout si fidžijskou muziku
a to nemluvím o fidžijských novinách.
Přijde mi to divné, protože na Fidži se toho děje strasně moc.
Mají dvě vlády - pučistickou a vojenskou,
tvrdé zásahy proti svobodě tisku,
je to vlastně místo, na které bychom se měli
v tento okamžik soustředit.
Povím vám, co si myslím, že se děje.
Myslím si, že si všichni všímáme zejména
infrastruktury
globalizace.
Všímáme si struktur, které nám umožňují
žít v tomto propojeném světě;
struktur jako jsou letecké trasy,
internetové kabely a jiné.
Při pohledu na takovouto mapu
to vypadá, jako by byl celý svět plochý,
protože kamkoliv jsou to jen jedna nebo dvě zastávky.
Nasednete-li na let v Londýně,
můžete skončit ještě dnes večer v Bangalore.
Dvě zastávky a jste v Suvě, hlavním městě Fidži.
Všechno je na dosah.
Když se ale zaměříte na to, co ve skutečnosti
po této síti teče,
vyjde vám zcela odlišný obraz.
Začnete zkoumat jak
se pohybují globalní lety
a najednou zjistíte, že svět není ani zdaleka plochý,
ale neobyčejně boulovitý.
Některé části světa jsou velmi dobře propojeny.
Mezi Londýnem a New Yorkem je v zásadě
ohromná letecká dálnice.
Podívejte se ale na tuto mapu lépe,
řekněme dvě či tři minuty.
Nenajdete tam mnoho letadel
spojujících Jižní Ameriku a Afriku.
Navíc zjistíte, že na zeměkouli jsou místa,
která jsou systematicky odříznuta.
Přestaneme-li se dívat na infrastrukturu, která spojení umožňuje,
a zaměříme se na to, co se opravdu děje,
zjistíme, že svět nefunguje docela tak,
jak jsme si mysleli.
Touto záležitostí jsem se zabýval přibližně
posledních deset let.
Svět se ve skutečnosti stává více globálním,
více propojeným,
větší počet problémů zasahuje celou planetu,
Ekonomika se stává globálnější.
Naše média jsou však ze dne na den méně globální.
Pokud jste sledovali televizní vysílání v USA v 70. letech,
35 až 40 procent z večerního programu
byly zprávy ze světa.
Tento poměr se snížil na 12 až 15 procent,
což nám dává velmi pokřivený obraz světa.
Alisa Millerová na jedné z předchozích TED Talk ukázala tuto stránku.
Alisa je prezidentkou Public Radio International.
Vytvořila kartogram, což je vlastně mapa, zdeformovaná
podle toho, co americké
televizní zpravodajství
sledovalo po jeden měsíc.
Jak vidíte, mapa zdeformovaná podle pozornosti, kterou věnují
americké televizní noviny jednotlivým zemím,
se zjednuduší
na velké napuchlé USA
a pár ostatních zemí, do kterých jsme vtrhli.
A to je tak všechno co se objeví v našich médiích.
Předtím, než dojdete k závěru, že za to mohou naše americké TV zpravodajství --
které, souhlasím, je příšerné --
tak vám musím říct, že při mapování elitních médií jako New York Times,
jsem došel k tomu samému.
Prohlédnete-li si New York Times nebo ostatní elitní média,
uvidíte převážně obrázek národů velmi bohatých
a těch, které jsme napadli.
Jak to tak vypadá, tak nám nová média
zase tak nepodmínečně nepomáhají.
Tady vidíte mapu vytvořenou Markem Grahamem,
který pracuje tady kousek v Oxford Internet Institute.
Je to mapa článků na Wikipedii,
které byly označeny podle místa, ke které se vztahují.
Všimněte si obrovské nevyváženosti ve prospěch
Severní Ameriky a Západní Evropy.
Dokonce i v Encyklopediích,
ve kterých si vytváříme přímo náš vlastní obsah,
je velký nepoměr ve prospěch míst,
ze kterých pochází autoři píšící do Wikipedie
na úkor celého ostatního světa.
Když vstáváte ve Velké Británii
nebo teď až půjdete ze sálu, můžete si vzít svůj počítač
a přečíst si noviny z Indie, Austrálie,
Kanady nebo nedej bože USA.
Pravděpodobně to ale neuděláte.
Podíváte-li se na návštěvnost internetových médií --
v tomto případě na 10 prvních uživatelů internetu --
více než 95 procent čtenářů zpravodajství
ho sleduje na domácích stránkách.
USA je v tomto případě výjimečně o trošku lepší jak Kanada,
neboť my čteme vaše média rádi,
raději než naopak.
Všechno co jsem řekl mě vede
k myšlence, že jsme ve stavu, který nazývám
domnělým kosmopolitismem.
Podíváme se na internet
a domníváme se, že vidíme obraz celého širokého světa.
Občas narazíme na stránku v čínštině
a utvrdíme se v tom, že opravdu máme tu nejlepší technologii co kdy byla,
která nás spojuje se zbytkem světa.
Zapomínáme, že většinu času
sledujeme jak si vedou Boston Red Sox.
Máme tady skutečný problém --
A to nejen proto, že Red Sox mají špatný rok.
Skutečný problém je to proto,
o čemž diskutujeme zde na TEDu,
protože skutečné světové problémy
ty, které stojí za to řešit,
jsou globální svým rozsahem
a k dosažení globálního řešení
je třeba globální rozmluvy.
Toto je problém který musíme rozlousknout.
Mám ale i dobré zprávy.
Posledních šest let jsem se potloukal kolem
skupiny nazvané Global Voices (Globální hlasy).
Jsme tým bloggerů z celého světa,
kteří si dali za úkol spravit světová média.
Začali jsme v roce 2004
a, jak jste si všimli, zatím jsme toho moc nedokázali.
Nemyslím si ani, že budeme sami schopni
tento problém vyřešit.
Čím více o tom přemýšlím, tím více jsem přesvědčen,
že těch pár věcí, co jsme se v průběhu projektu naučili,
jsou velmi zajímavé zkušenosti s tím, jak bychom
předrátovali internet abychom dosáhli širšího světa.
Nejprve je třeba všimnout si toho,
že na světě jsou místa, která jsou
z hlediska pozornosti temnými místy.
V případě mapy světa v noci, tak jak ji zachytila NASA,
jsou tato místa tmavá, protože zde není elektrický proud.
Dříve jsem si myslel, že z těchto tmavých míst
nezískáme žádné informace pro média, protože
se starají o své základnější potřeby.
Začínám však zjišťovat,
že to lze, jen to stojí neuvěřitelné množství práce
a ohromný kopec podpory.
Jednou z takových tmavých teček je Madagaskar,
země, která je známější z filmů od Dreamworks,
místo aby byla známá kvůli
svým báječným lidem.
Lidé, kteří na Madagaskaru založili
Foko Club,
se nestarali o zlepšení obrazu své země ve světě,
ale dělali něco daleko jednoduššího.
Byl to klub, kde se učili angličtinu.
jak používat počítače a internet.
Stalo se ovšem, že Madagaskar
prošel násilným převratem.
Většina nezávislých médií byla zavřena
a středoškoláci,
kteří se ve Foko Clubu učili blogovat,
najednou zjistili, že píší pro mezinárodní publikum
o demonstracích, o násilí
a o všem ostatním co se v jejich zemi dělo.
Velmi skromný program,
který se snažil dostat lidi za počítač,
aby publikovali své vlastní myšlenky a nezávislá média,
měl nakonec obrovský dopad na to,
co o této zemi víme.
Háček je ovšem v tom, že, odhaduji,
většina z vás zde nemluví malgaštinou.
Navíc odhaduji, že většina z vás nemluví ani čínsky,
což, když se nad tím zamyslíte, je tak trochu smutné,
neboť čínština je nejzastoupenějším jazykem na internetu.
Naštěstí se lidi snaží přijít na to, jak s tím něco dělat.
Pokud používáte Google Chrome a dostanete se na čínskou stránku,
všimnete si tohoto šikovného rámečku nahoře,
který automaticky zjistí, že je stránka v čínštině,
a velmi rychle, jedním kliknutím myši,
vám poskytne překlad té dané stránky.
Bohužel, jde pouze o strojový překlad.
Ačkoliv je Google v některých jazycích velmi dobrý,
v čínštině je dost strašný
a jeho překlady jsou docela komické.
Co by to opravdu chtělo -- co bych já opravdu chtěl --
je možnost stiknout tlačítko
a tím stránku zařadit do fronty tak,
aby ji přeložil člověk.
Pokud si myslíte, že to je absurdní, tak není.
V Číně je nyní skupina, která si říká Yeeyan.
Yeeyan je skupina
150 tisíc dobrovolníku,
kteří se každý den připojují,
vyhledávají ten nejzajímavější obsah v angličtině,
denně přeloží přibližně sto článků
z hlavních novin a internetových stránek,
a ten pak zadarmo vystavují online.
Yeeyan je projekt Zhanga Lei,
který žil v USA během nepokojů ve Lhase
a nemohl uvěřit tomu, jak nevyváženě
o nich americká média informují.
Řekl: "Jestli mohu něco udělat já, pak je to začít s překládáním,
aby si lidé z různých zemí
začali trošku lépe rozumět."
Moje otázka na vás zní:
Když může Yeeyan postavit 150 tisíc lidí
aby překládali anglický internet do čínštiny,
kde je anglický Yeeyan?
Kdo sleduje těch 400 milionů
činských internetových uživatelů?
Řekl bych, že alespoň jeden z nich má něco zajímavého co říct.
Ale i kdybychom našli způsob, jak překládat z čínštiny,
nemáme záruku, že ho najdeme.
Když se díváme po informacích na internetu,
máme v zásadě dvě strategie.
Hodně používáme vyhledávání,
které je skvělé, pokud víme co hledáme.
Pokud to ale nevíme, a chceme zkusit své štěstí,
chceme narazit na něco,
o čem jsme ani nevěděli, že potřebujeme,
většinou se obracíme na sociální sítě
a své kamarády.
Na copak se dívají? Možná bych to měl vidět také.
Problémem toho přístupu je, že v zásadě
po nějaké době skončíte u vědomostí jednoho stáda.
Skončíte ve stádě lidí,
kteří jsou pravděpodobně podobní vám,
a kteří mají podobné zájmy.
Je velmi, velmi těžké získat informace
z ostatních stád, z ostatních částí světa,
kde se lidé scházejí a mluví o svých vlastních zájmech.
V určitou chvíli budete
potřebovat někoho, kdo vás vymaní z vašeho stáda do jiného.
Potřebujete průvodce.
Toto je Amira Al Hussaini, redaktorka Global Voices pro Střední východ.
Má jednu z nejtěžsích prací na světě.
Nejen že musí bránit našim izraelským a palestinským přispěvatelům
v tom, aby se pozabíjeli,
musí také přijít na to,
co by vás o Středním východě
mohlo zajímat.
K tomu aby vás dostala
mimo vaše vyšlapané cesty
a pokusila se vás zaujmout
příběhem člověka, který
se snaží měsíc během Ramadánu nekouřit,
potřebuje o svém globálním publiku něco vědět.
Potřebuje mít přehled o tom, jaké články jsou k dispozici.
Je to v zásadě DJ.
Amira je schopná správkyně lidí,
která ví, jaký materiál je jí k dispozici,
která je schopna naslouchat svým čtenářům,
udělat výběr
a různými způsoby popostrčit lidi.
Nemyslím si, že to musí být nutně algoritmický proces.
Co je však podle mého mínění na internetu skvelé je,
že zjednodušuje přístup
DJů k širšímu publiku.
Já Amiru znám,
můžu se jí zeptat co si mám přečíst,
internet ji ale dostává do pozice, kdy
může takto radit daleko více lidem.
Můžete ji naslouchat také,
pokud by vás zajímalo rozšířit si svou sít tímto způsobem.
Jakmile se začnete tímto způsobem rozšiřovat,
jakmile začnete osvětlovat hlasy na těch temných místech,
jakmile začnete překládát a starat se,
ocitnete se na velmi podivných místech.
Toto je obrázek z jednoho z mých nejoblíbenějších blogů,
kterým je AfriGadget.
Je to blog zabývající se
technologiemi v africkém kontextu.
Zde konkrétně se zaměřil na kováře
ze slumu Kibera v Nairobi,
který z osy Landroveru
vyrábí rýč.
Když se na ten obrázek podíváte, možná si pomyslíte:
"Proč by mě mělo tohle zajímat?"
A tenhle člověk by vám to pravděpodobně dokázal vysvětlit.
Je to Erik Hersman, možná jste ho zahlédli tady na konferenci --
-- je také známý jako White African (bílý afričan).
Erik je nejen velmi známý americký nadšenec,
ale je také Keňan; narodil se v Súdánu a vyrostl v Keni.
On je tím mostem,
který stojí každou nohou v jiném světě --
jednou v komunitě zabývající se africkými technologiemi
a tou druhou ve stejné, ale americké komunitě.
Erik je schopný vyprávět příběh
o tomto kiberském kováři
a dostat se až na povídání o znovu-využívání,
zlepšování z nutnosti
a hledání inspirace při znovupoužívání materiálů.
Zná jeden svět
a hledá způsob jak ho představit tomu druhému.
S oběma světy má pevné spojení.
Jsem vážně přesvědčen o tom, že tihle lidé, mosty,
jsou klíčoví při našich pokusech o rozšíření světa
s využitím internetu.
Mosty mají ale jeden háček -
potřebujete někoho, kdo je přejde.
Zde vstupují do hry xenofilové.
Kdybych já byl v severoamerické fotbalové lize,
pravděpodobně bych období mezi sezónami
strávil hojením ran, užíváním si svého domu apod.,
možná bych natočil hip-hop album.
Dhani Jones,
středový linebacker hrající za Cincinnati Bengals,
má trochu jinou představu jak trávit čas mimo sezónu.
Má svůj televizní pořad
který se jmenuje Dhani hraje se světem.
Každý týden ve svém pořadu
odjede navštívit jiný světový národ,
najde místní sportovní klub,
týden s nimi trénuje a zahraje si s nimi jeden zápas.
Tohle dělá nejen proto,
že by se chtěl stát mistrem v thajském boxu.
Pro Dhaniho
je sport jazykem,
který mu umožňuje setkat se
s kouzlem celého širého světa.
Pro někoho z nás to může být muzika, pro jiné například jídlo,
pro mnohé z nás literatura nebo písmo.
Všechny tyto různé přístupy
vám umožňují vyjít ven, podívat se do světa
a najít v něm své místo.
Cílem mého povídání zde
není přesvědčit vás v sále,
abyste se chopili své xenofilie.
Odhaduji, vzhledem k tomu, že jste na globální konferenci TEDGlobal,
že mnoho z vás jsou xenofilové,
ať už si tak říkáte nebo ne.
Moje výzva spočívá v tom, že
nestačí pouze rozhodnout se, že byste
chtěli pro sebe širší svět.
Musíme zjistit, jak předrátovat ty
systémy, které máme.
Musíme spravit naše média.
Opravit internet a vzdělávání.
Spravit imigrační politiku.
Musíme hledat způsoby
jak nalézat neznámé,
jak šířit překlady a překládání.
Musíme zjistit, jak přijmout
a oslavovat tyto spojovací osobnosti
a jak rozvíjet xenofily.
Toto je má snaha, proto potřebuji vaši pomoc.
(potlesk)