Аз съм американец, което значи, като цяло,
че игнорирам футбола, освен ако включва
хора с моя ръст или ръста на Бруно,
блъскащи се един в друг с изключително висока скорост.
Но беше много трудно
да се игнорира футболът
през последните две седмици.
Влизам в Туитър, а там - всички тези странни думи, които никога не съм чувал:
ФИФА, вувузела,
странни вицове за октоподи.
Но този, който всъщност някак ме стресира,
който не можех да проумея,
е онази фраза: "Cala a boca, Galvao."
Ако сте влизали в Туитър през последните две седмици,
вероятно сте я виждали.
Извънредно често се среща.
Като едноезичен американец, очевидно не знам какво значи фразата.
Затова отидох в Туитър
и помолих някои хора да ми обяснят "Cala a boca, Galvao."
За щастие, бразилските ми приятели
проявиха готовност да помогнат.
Обясниха ми, че птицата галвао
е рядък и застрашен папагал,
който е в ужасна, ужасна опасност.
Всъщност, ще ги оставя те да ви разкажат малко повече за това.
Разказвач: Една дума за галвао, много рядък вид птица,
местен за Бразилия.
Всяка година повече от 300 000 птици галвани
се избиват по време на карнавалните паради.
Итън Зукерман: Очевидно, това е трагична ситуация,
и всъщност се влошава.
Оказва се, че папагалът галван
не само е много привлекателен, полезен за украси за глава,
а явно има известни халюциногенни свойства,
което значи, че има ужасен проблем
със злоупотребата с галвани.
Някои болни и извратени хора са си намерили смайващ галван.
И той е ужасно застрашен.
Добрата новина по въпроса е, че глобалната общност...
отново ми го казват бразилските ми приятели...
се хвърля на помощ.
Оказва се, че Лейди Гага
е издала нов сингъл...
всъщност, пет-шест нови сингъла, доколкото знам,
със заглавие "Cala a boca, Galvao."
А бразилските приятели ми казват,
че само ако туитна фразата "Cala a boca, Galvao",
ще бъдат дадени 10 цента
за една глобална кампания
за спасяване на тази рядка и красива птица.
Повечето от вас са разбрали, че това беше шега,
при това много, много добра.
"Cala a boca, Galvao", всъщност значи нещо съвсем различно.
На португалски значи "Затваряй си устата, Галвао.
И се отнася специално до един човек, Галвао Буено,
който е водещият футболен коментатор
за Реде Глобо.
Доколкото разбирам от приятелите си - бразилци,
този тип е просто машина за клишета.
Може да съсипе и най-интересния мач,
само като декларира клишета отново, отново и отново.
И така, бразилците отишли на първия мач
срещу Северна Корея,
вдигнали плакат, започнали кампания в Туитър
и се опитали да убедят нас, останалите,
да туитваме фразата: "Cala a boca, Galvao."
И всъщност постигнали такъв успех,
че тя беше на първо място в Туитър две седмици.
Има два...
има две поуки, които можем да извлечем от това.
Първата поука, която според мен е достойна,
е, че не може да сбъркаш,
ако молиш хората да са активни онлайн,
стига активизъм да значи просто копиране на една фраза.
Стига активизмът да е толкова прост,
е доста лесно той да ти се размине.
Другото, което може да се вземе от това, между другото,
е, че в Туитър има много бразилци.
Над пет милиона са.
Що се отнася до национално представяне,
11 процента от бразилските интернет потребители са в Туитър.
Това е много по-голямо число, отколкото в САЩ или Великобритания.
След Япония,
това е второто по големина представяне по население.
Ако използвате Туитър или други социални мрежи
и не сте осъзнавали,
че това е пространство, в което има много бразилци,
значи сте като повечето от нас.
Защото това, което се случва в една социална мрежа,
е, че взаимодействаш с хората,
с които си избрал да взаимодействаш.
А ако си като мен - едър, странен, бял американец,
си склонен да взаимодействаш с много други странни, бели американци.
И не е задължително да имаш усета,
че Туитър всъщност е много силно бразилско пространство.
Също така, изключително изненадващо за много американци,
силно афро-американско пространство.
Туитър наскоро проведе проучване.
Разгледаха местното си население.
Смятат, че 24 процента
от американските потребители на Туитър са афро-американци.
Това е около два пъти повече от представянето
на афро-американците в населението.
И отново, това беше много скандално за много потребители на Туитър,
а не трябва.
А причината да е така е, че всеки ден
може да отидете на много търсени теми.
И има тенденция да се откриват теми,
които са почти изцяло афро-американски разговори.
Това беше визуализация, направена от Фернандо Виегас
и Мартин Уотънбърг,
двама изумителни дизайнери по визуализация,
които разгледаха
седмичния трафик в Туитър
и по същество откриха, че много от тези търсени теми
по същество са сегрегирани разговори...
и то по начини, каквито не бихте повярвали.
Оказва се, че разливите на петрол са главно бял разговор,
а пикниците
са главно черен разговор.
Налудничавото в това е,
че ако искате да се смесите с хора, които виждате в Туитър,
това е буквално въпрос на едно кликване с мишката.
Кликвате върху етикета за пикник, и има изцяло различен разговор
с различни хора, участващи в него.
Но, като цяло, повечето от нас не го правят.
В крайна сметка свършваме в тези филтриращи мехури, както ги нарича приятелката ми Ели Паризър,
където виждаме хора, които вече познаваме,
и хора, подобни на хората, които вече познаваме.
И сме склонни да не виждаме по-широката картина.
Що се отнася до мен - изненадан съм от това,
защото идеята за интернет не е такава по начало.
Ако се върнете в ранните дни на интернет,
когато кибер-утописти като Ник Негропонте
са пишели книги като "Да бъдеш дигитален",
предсказанието е било, че интернет
ще бъде невероятно мощна сила
за изглаждане на културни различия,
за поставянето на всички ни в общо поле по един или друг начин.
Негропонте започва книгата си с една история
за това колко е трудно да се изграждат връзки
в света на атомите.
Той е на технологична конференция във Флорида.
И гледа нещо истински абсурдно,
а именно, бутилки вода "Евиан" на масата.
Според Негропонте това е лудост.
Това е старата икономика.
Икономиката на това да се местят тези
тежки, бавни атоми на далечни разстояния, което е много трудно.
Насочили сме се към бъдеще от битове,
където всичко е бързо, безтегловно е.
Може да е където и да е в света по всяко време.
И това ще промени света, какъвто го познаваме.
Негропонте е бил прав за много неща.
Напълно греши в това обаче.
Оказва се, че в много случаи
атомите са много по-мобилни от битовете.
Ако вляза в един магазин в Съединените щати,
ми е много, много лесно да купя вода,
бутилирана на остров Фиджи,
докарана с огромни разноски до Съединените щати.
Всъщност е изненадващо трудно
да гледам филм от остров Фиджи.
Много е трудно да слушам музика от Фиджи.
Изключително трудно е за мен да получа новини от Фиджи,
което е странно, защото всъщност на Фиджи се случват страшно много неща.
Там има правителство, наложено с преврат. Има военно правителство.
Има енергични мерки спрямо пресата.
Всъщност е място, на което вероятно трябва
да обръщаме внимание в момента.
Ето какво става според мен.
Според мен сме склонни да гледаме до голяма степен
инфраструктурата
на глобализацията.
Гледаме рамката, която прави възможен
живота в този свързан свят.
А това е рамка, която включва неща като самолетни маршрути.
Включва неща като интернет кабела.
Гледаме карта като тази,
а тя изглежда, все едно целият свят е плосък,
защото всичко е на един-два скока разстояние.
Може да се качиш на полет за Лондон,
накрая може да се окажеш в Бангалор по-късно днес.
Два скока и си в Сува, столицата на Фиджи.
Всичко е ей там.
Като започнеш да гледаш какво всъщност
изплува отгоре в тези мрежи,
се получава много различна картина.
Започваш да разглеждаш
как се движат глобалните самолетни полети,
и внезапно откриваш, че светът изобщо не е плосък.
Той е изключително грапав.
Има части от света, които са много, много добре свързани.
По същество има гигантски път в небето
между Лондон и Ню Йорк.
Но погледнете тази карта - може да я гледате
в продължение на две-три минути.
Няма да видите особено много самолети
да минават от Южна Америка до Африка.
И ще откриете, че това са части от глобуса,
които са системно откъснати.
Като спрем да разглеждаме инфраструктурата, която прави свързването възможно,
и погледнем какво наистина се случва,
започваме да осъзнаваме, че светът не действа по съвсем същия начин,
както си мислим.
Ето го проблема, от който се интересувам
през последните десетина години.
Светът всъщност става по-глобален.
Става по-свързан.
Повече от проблемите са глобални по мащаб.
Повече от нашата икономика е глобална по мащаб.
А нашите медии са все по-малко глобални ден след ден.
Ако гледате телевизионно предаване в Съединените щати през 70-те години на ХХ век,
35 до 40 процента от него щяха да са международни новини
в нощно ново предаване.
Този процент е спаднал до около 12 или 15.
А това създава тенденцията да ни се дава много изкривен образ на света.
Ето един кадър, който Алиса Милър показа на предишен TED разговор.
Алиса е президентът на Общественото международно радио.
Тя направила картограма, която по същество е изкривена карта,
въз основа на това, което разглеждат
американските телевизионни новинарски предавания
в продължение на един месец.
И ще видите, че като изкривите една карта въз основа на вниманието,
светът в американските телевизионни новини
по същество е сведен до
едни гигантски, подути САЩ
и една-две други страни, в които сме нахлули.
За това по същество става дума в нашите медии.
И преди да заключите, че това е просто функция на американските телевизионни новини...
което е ужасно, и съм съгласен, че е ужасно...
картографирал съм елитни медии като "Ню Йорк Таймс",
и получавам същото нещо.
Като погледнете Ню Йорк Таймс", погледнете другите елитни медии,
като цяло се получават картини от много богати нации
и нации, където сме нахлули.
Оказва се, че нашите медии
всъщност не ни помагат чак толкова.
Ето една карта, направена от Марк Греъм,
който е надолу по улицата, в Оксфордския интернет институт.
Това е карта на статии в Уикипедия,
които са били гео-кодирани.
Ще забележите, че има много сериозно отклонение
към Северна Америка и Западна Европа.
Дори при уикипедиите,
където създаваме съдържанието им онлайн,
има силен уклон към мястото, където
са базирани много от авторите в Уикипедия,
а не към останалата част от света.
Във Великобритания, можете да станете,
можете да си вземете компютъра, като излизате от тази сесия.
Може да прочетете вестник от Индия или от Австралия,
от Канада, Боже упази, от САЩ.
Вероятно няма да го направите.
Ако погледнете консумацията на онлайн медии...
в този случай, 10-те най-големи потребители на интернет...
повече от 95 процента от четенето на новини
е в домашни сайтове за новини.
Това е един от тези редки случаи, при които САЩ са всъщност малко по-добре от Великобритания,
защото наистина обичаме да четем вашите медии,
а не обратно.
Всичко това започва да ме навежда
на мисълта, че сме в състояние, което наричам
въображаем космополитизъм.
Гледаме интернет.
Мислим, че получаваме широк изглед към глобуса.
От време на време се натъкваме на някоя страница на китайски
и решаваме, че всъщност имаме най-страхотната технология, правена някога,
за да ни свързва с останалата част от света.
И забравяме, че през повечето време
проверяваме резултатите на "Бостън Ред Сокс".
Това е истински проблем...
не само защото "Ред Сокс" имат лоша година...
а е истински проблем, защото,
както обсъждаме тук, в ТЕD,
истинските проблеми в света,
интересните проблеми за разрешаване
са глобални по мащаб и обхват,
те изискват глобални разговори,
за да се стигне до глобални решения.
Това е проблем, който трябва да разрешим.
Ето я добрата новина.
В продължение на шест години вися с тези момчета.
Това е една група, наречена "Глобални гласове".
Това е екип от блогъри от цял свят.
Нашата мисия беше да оправим световните медии.
Започнахме през 2004-та.
Може да сте забелязали, че досега не сме се справяли чак толкова добре.
Нито пък мисля, че ние сами
всъщност ще разрешим проблема.
Но колкото повече мисля за това, толкова повече смятам,
че няколко неща, които сме научили по пътя,
са интересни уроци за това как да се пренастроим,
ако искаме да използваме мрежата, за да имаме по-широк свят.
Първото, което трябва да вземете предвид,
е, че има части от света,
които са тъмни петна, що се отнася до внимание.
В този случай... картата на света нощем от НАСА...
те са тъмни, буквално поради липса на електричество.
Преди мислех, че едно тъмно петно на тази карта
по същество означава, че няма да получиш медии оттам,
защото има по-основни нужди.
Това, което започвам да осъзнавам, е, че
може да се получат медии, просто е огромно количество работа
и ти трябва огромно количество насърчение.
Едно от тези тъмни петна е Мадагаскар -
страна, като цяло по-добре известна заради филма на "Дриймуъркс",
отколкото всъщност е известна
заради прекрасните хора, които живеят там.
Затова хората, които основали
клуб "Фоко" в Мадагаскар",
всъщност не били загрижени да се опитват да променят имиджа на своята страна.
Правели нещо много по-просто.
Това бил клуб за изучаване на английски,
изучаване на компютри и интернет.
Но това, което се случило, било, че Мадагаскар
преживял насилствен преврат.
Повечето независими медии били закрити.
И се оказало, че учениците в гимназията,
които се учели да пишат блогове чрез клуб "Фоко",
внезапно говорели пред международна публика
за демонстрацията, насилието,
всичко, което ставало в тази страна.
Така една много, много малка програма,
предвидена да доведе хората пред компютрите,
да публикуват собствените си мисли, да публикуват независими медии,
в крайна сметка имала огромен ефект
върху това, което знаем за тази страна.
Номерът в това е, че, предполагам,
повечето хора не говорят малагаси.
Предполагам също, че повечето от вас дори не говорят китайски...
което е някак тъжно, като се замислите,
тъй като той сега е най-представеният език в интернет.
За щастие, хората се опитват да търсят начини за оправяне на този проблем.
Ако използвате Google Chrome и отидете в сайт на китайски език,
забелязвате една много симпатична кутийка отгоре,
която автоматично открива, че страницата е на китайски,
и много бързо, с един клик на мишката
ще ви даде превод на страницата.
За съжаление, това е машинен превод на страницата.
И макар Google да е много, много добър в някои езици,
всъщност е доста ужасен с китайския.
И резултатите могат да са доста смешни.
Това, което наистина искате... което наистина искам аз,
е в крайна сметка възможността да натисна един бутон
и това да застане на опашка,
така че човешко същество да може да го преведе.
Ако смятате, че това е абсурдно - не е така.
В момента в Китай има група, наречена Йеюан.
Йеюан е група
от 150 000 доброволци,
които влизат онлайн всеки ден.
Търсят най-интересното съдържание на английски език.
Превеждат грубо 100 статии на ден
от големи вестници, големи уебсайтове.
Качват го онлайн безплатно.
Това е проект на един човек на име Жанг Лей,
който живеел в Съединените щати по време на бунтовете Лхаса
и не можел да повярва колко е пристрастно
покритието от американските медии.
И казал: "Едно мога да направя - мога да започна да превеждам,
така че хората между тези страни
да започнат да се разбират малко по-добре."
А въпросът ми към вас е:
може ли да се съберат в Йеюан 150 000 души,
за да превеждат английския интернет на китайски,
къде е английският език в Йеюан?
Кой следва китайския,
който сега има 400 милиона интернет потребители?
Предполагам, че поне един от тях има нещо интересно за казване.
Затова, дори ако можем да намерим начин за превод от китайски,
няма гаранция, че ще го намерим.
Като търсим информация онлайн,
по същество имаме две стратегии.
Използваме много търсене.
Търсенето е страхотно, ако знаеш какво търсиш.
Но ако търсиш случайни ценни хрумвания,
ако искаш да се натъкнеш на нещо,
което не си знаел, че ти трябва,
основната ни философия е да гледаме в социалните си мрежи,
да търсим приятелите си.
Какво гледат те? Може би и ние трябва да го гледаме.
Проблемът с това е, че по същество
това, което се получава след известно време, е мъдростта на ятото.
В крайна сметка се събираш в ято с много хора,
вероятно подобни на теб,
които имат подобни интереси.
И е много, много трудно да се получи информация
от другите ята, от другите части на света,
където хората се събират и говорят за собствените си интереси.
За тази цел, в определен момент,
ти трябва някой да те избута от ятото ти в друго ято.
Трябва ти водач.
Това е Амира Ал Хюсейни. Тя е редактор на "Глобални гласове" за Средния изток.
Има една от най-трудните служби в света.
Не само че трябва да пречи на нашите израелски и палестински сътрудници
да се избият взаимно,
а трябва и да проумее
какво ще ви заинтересува
за Средния изток.
И в онзи смисъл на опита да ви извади
от обичайната ви орбита
и да се опита да ви накара да обърнете внимание
на история за човек, който е отказал
пушенето през месеца на Рамадан,
тя трябва да знае нещо за една глобална публика.
Трябва да знае нещо за това какви истории са налични.
По същество тя е дисководещ.
Умел човешки куратор,
който знае какъв материал е наличен за него,
който е способен да слуша публиката
и който е способен да прави подбор,
и да тласка хората напред по един или друг начин.
Според мен това не е непременно алгоритмичен процес.
Мисля, че страхотното в интернет
е, че той всъщност улеснява
дисководещите да достигат по-широка публика.
Познавам Амира.
Мога да я помоля какво да прочете.
Но в интернет тя е в позиция, при която може
да казва на много хора какво да прочетат.
Може и да я слушате,
ако това е начинът, по който ви интересува разширяването на вашата мрежа.
А щом започнеш да се разширяваш така,
щом започнеш да запалваш гласове на тъмните места,
щом започнеш да превеждаш, щом започнеш да помагаш,
в крайна сметка се оказваш на някои много странни неща.
Това е изображение от общо взето любимия ми блог,
а именно - AfriGadget.
AfriGadget. е блог, който гледа
на технологията в контекста на Африка.
И по-точно гледа един ковач
в Кибера в Найроби,
който превръща оста на един ландроувър
в студено длето.
Като погледнеш този образ, може да се запиташ:
"Защо въобще да ме е грижа за това?"
Истината е, че този човек вероятно може да ви го обясни.
Това е Ерик Хършман. Може да сте го виждали покрай конференцията.
Известен е с прякора Белия африканец.
Той е както добре известен американски чудак,
така и кениец; роден е в Судан, израснал е в Кения.
Той е мостова фигура.
Човек, буквално стъпил с по един крак и в двата свята...
единият в света на африканската технологична общност,
другият в света на американската технологична общност.
Затова може да разкаже история
за този ковач в Кибера
и да я превърне в история за пренасочване на технология,
за иновации от ограничения,
за търсене на вдъхновение въз основа на преупотреба на материали.
Той познава един свят
и намира начин да го комуникира с друг свят,
и с двата има дълбоки връзки.
Силно съм убеден, че тези мостови фигури
са бъдещето на начина, по който се опитваме да разширим света
чрез употреба на мрежата.
Но номерът с мостовете в крайна сметка е,
че някой трябва да ги прекоси.
И ето къде започваме да говорим за ксенофили.
И така, оказах се в Националната футболна лига,
подозирах, че ще прекарам неактивния сезон
да си ближа раните, да се радвам на къщата си, и така нататък...
и вероятно да запиша хип-хоп албум.
Дани Джоунс,
средният защитник на задна линия от Бенгалците от Синсинати,
има малко по-различен подход към неактивния сезон.
Сега Дани има телевизионно предаване.
Казва се "Дани се захваща с глобуса".
И всяка седмица в това телевизионно предаване,
Дани пътува до различна нация в света.
Открива местен спортен отбор.
Тренира с тях една седмица и изиграва един мач с тях.
Причината да върши това
не е само това, че иска да усвои бокса Муай Тай.
А това, че за него
спортът е езикът,
който му позволява да се срещне
с пълната широта и чудо на света.
За някои от нас това може да е музиката. За някои от нас може да е храната.
За много от нас може да е литературата или писането.
Но ги има всички тези различни техники,
които ти позволяват да излезеш, да разгледаш света
и да откриеш своето място в него.
Целта на моя разговор тук
не е да убедя хората в тази зала
да прегърнат ксенофилията.
Моята догадка... като се има предвид, че сте на конференция, наречена TEDGlobal -
е, че повечето от вас са ксенофили,
независимо дали използвате този термин, или не.
Моето предизвикателство, всъщност е това.
Не е достатъчно да вземеш личното решение,
че искаш по-широк свят.
Трябва да измислим как да преустроим
системите, които имаме.
Трябва да си оправим медиите.
Трябва да оправим интернет. Трябва да си оправим образованието.
Трябва да си оправим имиграционната политика.
Трябва да разглеждаме начини
за случайно откриване на ценни неща,
за широко разпространение на превода
и трябва да намираме начини да прегръщаме,
и прославяме тези мостови фигури.
И трябва да проумеем как да култивираме ксенофили.
Това се опитвам да правя. Трябва ми помощта ви.
(Аплодисменти)