Szóval, nekünk, embereknek elképesztő hajlamunk van a jóságra,
de ugyanakkor óriási erőnk is, hogy kárt okozzunk.
Bármely eszköz felhasználható arra, hogy építsünk vagy romboljunk.
Mindez a motivációnkon múlik.
Ezért nagyon fontossá vált,
hogy önzetlen motivációt tápláljunk az önző helyett.
Manapság valóban sok kihívással szembesülünk.
Ezek lehetnek személyes kihívások.
Saját elménk lehet a legjobb barátunk, vagy akár a legrosszabb ellenségünk is.
Ugyanakkor ott vannak a társadalmi kihívások:
szegénység a bőségben, egyenlőtlenségek, konfliktusok, igazságtalanság.
És akkor vannak az új kihívások, melyekre nem számítottunk.
10 000 évvel ezelőtt körülbelül 5 millió ember élt a Földön.
Bármit is tettek, a Föld
öngyógyító képessége folytán felépült az emberi tevékenység ütötte sebekből.
Az ipari és technológiai forradalmak után
ez már nem működik így.
Most mi vagyunk a legnagyobb hatással Földünkre.
Most lépünk be az antropocén szakaszba, az emberi hatás alatt álló korba.
Ha azt mondanánk, hogy folytatnunk kell ezt a véget nem érő növekedést,
az anyagi források végtelen kihasználását,
olyan, mintha azt mondanánk -
és hallottam egy korábbi államfő (nem mondom meg, hogy ki) szájából -
"Öt évvel ezelőtt a szakadék szélén álltunk.
Ma egy nagy lépést tettünk előre."
Ez a szakadék ugyanaz, mint amit a tudósok úgy határoztak meg,
mint planetáris határok.
És ezen határokon belül még mindig nagy a mozgásterünk.
Még fenn tudunk maradni, az emberiség még 150 000 évig tud virágozni,
ha megtartjuk az éghajlat egyensúlyát,
ugyanúgy, mint a holocénben az elmúlt 10 000 év alatt.
De ez azon múlik, hogy önkéntesen válasszuk az egyszerűséget,
a minőségi növekedést a mennyiségi helyett.
1900-ban, ahogy látjuk, jóval a biztonság határán belül voltunk.
1950-ben jött a nagy felgyorsulás.
Most képzeljük el egy pillanatra, hogy mi következik ezután.
Jóval túlléptünk néhány planetáris határt.
Hogy csak a biodiverzitást vegyük példának, ilyen mértékben
2050-re a Földön élő fajok 30%-a eltűnik.
Még ha a DNS-üket lefagyasztjuk, akkor sem fordítható vissza ez a folyamat.
Itt ülök
egy 7 000 méteres gleccser előtt Bhutánban.
A harmadik pólusnál gyorsan olvad 2000 gleccser, gyorsabban az Északi-sarknál.
Szóval mit tehetünk ebben a helyzetben?
Hát, bármennyire komplex is politikailag, gazdaságilag, tudományosan
a környezet kérdése,
a dolog lényege az önzetlenség és önzés közötti választásban rejlik.
Marxista vagyok, de Groucho Marx követője. [G.M humorista]
(Nevetés)
Groucho Marx mondta, "Miért kellene aggódnom a jövő generációi miatt?
Mit tettek ők értem?"
(Nevetés)
Sajnos hallottam, mikor Steve Forbes milliárdos ugyanezt mondta
a Fox Newsban, pontosan ugyanezt, csak komolyan.
Említették neki az óceánok vízszintemelkedését
és ő erre, "Abszurdnak tartom, hogy ma megváltoztassam a viselkedésemet
valamiért, ami száz év múlva fog bekövetkezni."
Ha nem törődsz a jövő nemzedékekkel,
csak rajta.
A mai idők egyik legfontosabb kihívása,
hogy összeegyeztessünk három időtényezőt:
rövid távon a gazdaságot,
a tőzsdepiac hullámzását, az év végi elszámolásokat;
középtávon az élet minőségét -
milyen az életünk minősége minden pillanatban 10 - 20 év alatt? -
és hosszú távon a környezetet.
Amikor a környezetvédők közgazdászokkal beszélgetnek,
olyan az, mint a süketek párbeszéde, nem értik egymást.
Nem ugyanazt a nyelvet beszélik.
Na most, az elmúlt 10 évben, körbeutaztam a világot.
Találkoztam közgazdászokkal, tudósokkal, neurológusokkal, környezetvédőkkel,
filozófusokkal, gondolkodókkal a Himalaján is, mindenhol.
Úgy tűnik, hogy egyetlen fogalom van,
ami egyeztetni tudja azt a három tényezőt.
Egyszerűen az, hogy több tekintettel legyünk másokra.
Ha több tekintettel vagyunk másokra, akkor gondoskodó gazdaságunk lesz,
ahol a pénzügy szolgálja a társadalmat
és nem a társadalom a pénzügyeket.
Nem tesszük fel kaszinóban
azokat a forrásokat, amiket mások bíztak ránk.
Ha több tekintettel vagyunk másokra,
teszünk majd azért, hogy orvosoljuk az egyenlőtlenséget,
hogy valamiféle jólétet vigyünk be a társadalomba,
az oktatásba, a munkahelyen.
Egyébként mire jó akár a legerősebb és a leggazdagabb állam is,
ha mindenki boldogtalan?
Ha több tekintettel vagyunk másokra,
nem fogjuk kifosztani a bolygónkat,
és jelenleg nincs három bolygónk, hogy ilyen ütemben folytathassuk.
Szóval felmerül, hogy rendben,
az önzetlenség a válasz, ami nem csak egy újszerű elmélet,
de tud ez egy igazi, praktikus megoldás lenni?
És mindenek előtt, létezik vajon
igazi önzetlenség vagy annyira önzőek vagyunk?
Néhány filozófus azt gondolta, hogy javíthatatlanul önzőek vagyunk.
De valóban mindannyian gazemberek vagyunk?
Ez jó hír, igaz?
Sok filozófus, mint Hobbes is, ezt állították.
De nem mindenki néz ki gazembernek.
Vagy az ember embernek farkasa?
De ez a fickó nem tűnik annyira rossznak.
Ő egy barátom Tibetben.
Nagyon kedves.
Szóval mi szeretjük az együttműködést.
Nincs nagyobb öröm, mint együtt dolgozni, nem igaz?
És persze, ez nemcsak az emberekre igaz.
És akkor ott van az életért folytatott harc,
a legalkalmasabb túlélése, a társadalmi darwinizmus.
Habár létezik a vetélkedés is, az evolúcióban az együttműködés
sokkal kreatívabb kell hogy legyen ahhoz, hogy sokrétűvé fejlődhessen.
Nagyon jól együttműködünk, és ezt még tovább kellene fejlesztenünk.
És mindennek a tetején ott van, az emberi kapcsolatok minősége.
Az OECD készített egy 10 tényezős felmérést, ebben a jövedelem is szerepelt.
Az első dolog, ami az emberek szerint a boldogság alapja,
a kapcsolatok minősége.
Nemcsak az emberek esetében.
És nézzük azokat az üknagyanyákat.
A gondolat, miszerint ha mélyre ásunk,
jóvátehetetlenül önzőek vagyunk,
"karosszék" tudomány.
Nem létezik egyetlen szociológiai
vagy pszihológiai kutatás, ami ezt kimutatta volna.
Inkább az ellenkezőjét.
Barátom, Daniel Batson, egész életében embereket vizsgált
meglehetősen összetett laboratóriumi körülmények között.
És persze néha önzőek vagyunk, egyesek jobban, mint mások.
De arra jutott, hogy rendszeresen, mindentől függetlenül,
jelentős számban léteznek emberek,
akik önzetlenül viselkednek, bármi is legyen.
Ha látunk egy súlyos sérültet, aki szenved,
segítünk, már csak azért is, mert átéljük
a szenvedését, szóval inkább segítünk, mint hogy tovább néznénk.
Azt mondta barátom, hogy a teszt szerint az emberek tudnak önzetlenek lenni.
Ez jó hír.
Mi több, a jóságra, mint természetes dologra kellene gondolnunk.
Nézzék csak:.
Amikor kijövünk, nem fogjuk mondani "Ez olyan jó.
Nem volt verekedés miközben a tömeg az önzetlenségen elmélkedett."
Ez elvárás, nem?
Ha lenne verekedés, arról beszélnénk hónapokig.
A jóság feltételezése olyan valami, ami nem hívja fel magára a figyelmet,
de létezik.
Most erre figyeljetek.
Egyes pszihológusok,
amikor mesélem nekik, hogy 140 humanitárius projektet vezetek
a Himaláján, ami nekem sok örömet szerez,
azt mondják, "Értem, a munkád melegséggel tölt el.
Ez nem önzetlenség. Csupán jól érzed magad."
Azt gondolják, hogy ez az alak, amikor a vonat elé ugrott, arra gondolt,
"Annyira jól fogom magam érezni, amikor ennek vége"?
(Nevetés)
De ez nem minden.
Azt mondják erre, ha megkérdeznénk, azt mondtaná,
"Nem volt választásom. ugranom kellett, egyértelmű."
Nincs választása. Automatikus viselkedés. Nem önző és nem is önzetlen.
Nincs választása?
Egyértelmű, hogy az illető nem fog félóráig gondolkodni,
"Nyújtsam a kezem? Ne nyújtsam?"
Megteszi. Van választása, de egyértelmű, azonnali.
És akkor itt is, neki is volt választása.
(Nevetés)
Vannak emberek, akiknek volt választásuk, mint André Trocmé lelkész és a felesége,
és az egész Le Chambon-sur-Lignon falu Franciaországban.
A második világháború alatt 3 500 zsidót mentettek meg,
menedéket biztosítottak, elvitték őket Svájcba,
mindenek ellenére, a saját és családtagjaik életének kockáztatásával.
Szóval az önzetlenség létezik.
És akkor mi az önzetlenség?
A vágy: Legyenek mások is boldogok, és találják meg az okot a boldogságra.
Na most már, az empátia az az érzelmi vagy észlelő rezonancia, ami azt mondja,
ez az ember boldog, ez az ember szenved.
De az empátia önmagában nem elég.
Ha folyamatosan a szenvedéssel szembesülünk,
empatikus fáradtság törhet ránk, kiéghetünk,
és ezért a szeretet nagyobb hatáskörére van szükségünk.
Lipcsében, a Max Planck Intézetben Tania Singerrel
kimutattuk, hogy az agyban más az az empátia és más szeretet helye.
Ez mind szép és jó,
ezt kaptuk a fejlődéstől, az anyai gondoskodástól, a szülői szeretettől,
de ezt bővítenünk kell.
Más fajokra is kiterjedhet.
Ha önzetlenebb társadalmat akarunk, két dologra van szükségünk:
egyéni változásra és társadalmi változásra.
Lehetséges az egyéni változás?
Kétezer éves elmélyedt kutatás azt mondta, hogy igen, lehetséges.
15 éves együttműködés az idegtudománnyal és az epigenetikával
azt mondja, hogy igen, az agyunk változik, amikor az önzetlenséget gyakoroljuk.
120 órát töltöttem egy MRI gépben.
Ez az első alkalom, amikor bementem két és fél óra után.
És az eredményt sok tudományos folyóirat közzé tette.
Félreérthetetlenül az derül ki, hogy strukturális és funkcionális
változás megy végbe az agyban, amikor az önzetlen szeretetet gyakoroljuk.
Hogy egy példával bírjak:
a bal oldalon, ez egy meditáló pihenéskor,
a meditáló együttérző meditáláskor, látható az aktivitás,
aztán a kontrollcsoport pihenéskor, semmi nem történik,
meditáláskor, semmi nem történik.
Nincsenek tréningben.
Szóval akkor szükség van 50 000 óra meditációra? Nem, nincs szükség.
Négy hétig tartó, naponta 20 perces törődő, gondoskodó meditáció
már strukturális változáshoz vezet az agyban, a kontrollcsapathoz viszonyítva.
Ez csak 20 perc naponta, négy hétig.
Még óvodások esetében is- Richard Davidson ezt megtette Madisonban.
Egy nyolc hetes program: hála, kedvesség, együttműködés, tudatos légzés.
Azt mondhatnánk. "Ó, azok csak óvodások."
Nézzétek nyolc hét után,
a pro-szociális viselkedést. az a kék vonal.
És akkor következik a végső tudományos teszt, a matricás teszt.
Korábban megállapítottuk, hogy melyik gyereknek ki a legjobb barátja,
kit kedvel legkevésbé, és volt még egy egy ismeretlen gyerek és egy beteg gyerek,
és matricákat kell osztogatniuk.
A beavatkozás előtt, a legtöbbet a legjobb barátaiknak adnak.
Négy-, ötévesek, 20 perc, háromszor egy héten.
A beavatkozás után nincs megkülönböztetés:
ugyanannyi matricát adnak mindenkinek.
Ezt kellene tennünk a világ minden iskolájában.
És akkor hogyan tovább?
(Taps)
Ezt meghallván, a dalai láma azt mondta Richard Davidsonnak
"Menj 10, 100 iskolába, az ENSZ tagállamokba, az egész világba."
És hogyan tovább?
Egyéni változás lehetséges.
Várnunk kell arra, hogy egy önzetlen gén legyen az emberi fajban?
Ez 50 000 évbe telhet, túl sok ez a környezetnek.
Szerencsére létezik a evolúció a kultúrában.
A kultúrák, ahogy azt szakemberek kimutatták, gyorsabban fejlődnek,
mint a gének. Ez jó hír.
A háborúhoz való viszonyulás radikálisan megváltozott az évek alatt.
Az egyéni és a kulturális változás kölcsönösen hatnak egymásra,
és igen, eltudunk jutni egy önzetlenebb társadalomhoz.
És hogyan tovább?
Ami engem illet, én visszamegyek Keletre.
A projektjeinkben 100 000 pácienst kezelünk évente.
25 000 gyerekünk van az iskolában, 4% ezen felül.
Néhányan azt mondanák, "Hát, ezek a dolgok működnek gyakorlatban,
de elméletben is?"
Mindig van pozitív deviancia.
Szóval visszamegyek a remetelakomhoz is, hogy
megtaláljam a belső forrásokat mások jobb szolgálatára.
De globális szinten mit tudunk tenni?
Három dologra van szükségünk.
Erősítsük az együttműködést:
A versengő helyett együttműködő tanulás az iskolában.
Feltétel nélküli együttműködés szervezeteken belül-
lehet némi versengés szervezetek között, de nem belül.
Fenntartható harmóniára van szükségünk. Imádom ezt a kifejezést.
Nem fenntartható növekedésre.
Fenntartható harmónia azt jelenti, hogy csökkentjük az egyenlőtlenséget.
A jövőben többet teszünk kevesebbel,
és továbbra is minőségben fejlődünk, nem mennyiségben.
Szükségünk van gondoskodó gazdaságra.
A homo economicus nem tud már mit kezdeni a nyomorral a bőségben,
nem tud megbirkózni a közös javak problémájával,
a légkör, az óceánok problémájával.
Szükségünk van gondoskodó gazdaságra.
Ha azt mondjuk, a gazdaság szenvedélyes kell legyen,
ők azt mondják, "Az nem a mi dolgunk."
De ha azt mondjuk, hogy nem érdekli őket, az rosszul néz ki.
Szükség van helyi odaadásra, globális felelősségre.
Ki kell terjesztenünk az önzetlenséget a többi 1,6 millió fajra.
Az érző lények a világ társlakói.
Próbára kell tennünk az önzetlenséget.
Soká éljen az önzetlenség forradalma.
Viva la revolución de altruismo. [Éljen az altruizmus forradalma!]
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)