Det er meget, meget svært
at være den sidste taler ved en konference som denne,
eftersom alle har talt. Alt er blevet sagt.
Så det kan være nyttigt at påminde os om,
nogle af de ting, som er blevet sagt her,
og måske give nogle idéer, som vi kan tage med os,
og arbejde med.
Det vil jeg forsøge.
Vi ville snakke om "Afrika: det Næste Kapitel".
Vi taler om "Afrika: det Næste Kapitel",
fordi vi ser på det tidligere og nuværende kapitel,
og hævder, at det ikke er godt nok.
Det forrige billede samt dette billede af tørke, død og sygdom
er det vi normalt ser.
Det vi vil kigge på er "Afrika: det Næste Kapitel",
det er: en sund, smilende, smuk afrikaner.
Det er værd at huske det vi har hørt,
i løbet af hele konferencen,
al vigtig statistik som er blevet vist,
for at vise, hvor vi står nu,
og at det går så meget bedre for kontinentet .
Vi har nu en vigtig platform at bygge på.
Jeg vil ikke bruge for meget tid,
men blot vise og påminde jer om,
at vi er her, fordi vi for første gang
har en platform at udgå fra.
Det er korrekt,
at kontinentet vokser mere end vi havde kunnet forestille os.
Efter årtier med 2 procent er vi nu på 5 procent,
og det anslås at fortsætte til 6 og 7 procent.
Og inflationen er faldet.
Udlandsgælden kunne jeg tale længe om,
eftersom jeg har arbejdet med en stor gæld på kontinentet,
og den er også faldet drastisk.
Som I kan se,
fra næsten 50 milliarder ned til omkring 12-13 milliarder.
Det er et bemærkelsværdigt resultat.
Vi har opbygget reserver. Hvorfor er det vigtigt?
Fordi det fremviser vores økonomier og valutaer
og giver en platform, som folk kan bygge på, også firmaer.
Vi ser også bevis på, at alt dette gør en forskel,
for private investeringer er tiltaget.
Jeg vil endnu engang minde jer om,
jeg ved i allerede har set disse statistikker,
at vi er gået fra ca. 6 til 18 milliarder.
Tager vi eksemplet Nigeria og kigger på pengeoverførsler i 2005,
skyhøj -- det er for dramatisk,
men de steg voldsomt.
Det samme sker i mange andre lande.
Det er vigtigt, fordi det viser tillid.
Hvis mennesker i diasporaen
tør investere i hjemlandet,
viser det andre,
at tilliden til dit land er stigende.
I stedet for udstrømning opnår man nu en tilstrømning.
Hvorfor er det vigtigt for en hurtig udvikling?
Det er vigtigt, at vi bygger platformen,
samt at præsidenten, Kikwete, og andre ledere siger,
"Vi er nød til at foretage ændringer."
For vi er konfronteret med en udfordring.
62 procent af vores befolkning er under 24 år.
Hvad betyder det?
Det betyder, at vi er nødt til at fokusere på, hvordan unge
kan engageres i produktive bestræbelser.
Man er nødt til at skabe jobs,
sikre at de er raske og bliver uddannet.
Men det vigtigste er, at de er produktivt engageret i livet,
og at de skaber de produktive miljøer,
i vores lande, som vil gøre en forskel.
En af de ting, jeg for nylig har foretaget mig i Nigeria
er at starte
en organisation for opinionsforskning.
De fleste af vores lande har ingen opinionsforskning.
Folk bliver ikke hørt.
Man kan umuligt vide, hvad folk ønsker.
Vi spurgte dem om deres største problem.
Som i alle andre lande, hvor en sådan undersøgelse er lavet,
er arbejde det største problem.
Jeg vender tilbage til dette.
Før jeg viser denne side, vil jeg lige gennemgå dette:
Næste fase for opbygningen af denne platform,
som nu gør det muligt at komme fremad
og vi må tage vare på det.
For blot 5, 6, 7 år siden
kunne vi ikke tale om det næste kapitel, fordi vi stadig var i det gamle.
Vi kom ingen vegne.
Økonomierne voksede ikke.
Vi oplevede negativ vækst per capita.
Den mikroøkonomiske fundament for udvikling
eksisterede ikke engang.
Vi må ikke glemme kampen for at bygge det,
deriblandt alt det vi forsøgte i Nigeria.
Skabe et program for problemløsning, for korruptionsbekæmpning,
bygge institutioner, stabilisere mikroøkonomien.
Nu har vi platformen, som vi kan bygge videre på.
Det fører os til debatten, der er foregået her:
bistand kontra den private sektor, bistand kontra handel osv.
Nogen sagde, at en frustrerende ting er,
at det har været en forenklet debat.
Det er ikke det debatten bør handle om.
Det tager debatten i en forkert retning.
Målet er samarbejde mellem regeringsdonorer,
den private sektor og normale mennesker i Afrika
til at tage kontrol over deres liv.
Hvordan kombinerer vi dette?
At udvikle vores kontinent
og få unge i arbejde.
At få kreativiteten til at flyde på dette kontinent,
som vi har set her.
Vi har været engageret i en forkert debat.
Vi er nød til at spørge os selv,
hvordan vi kombinerer alle disse faktorer,
så vi opnår det vi ønsker? (Bifald)
Jeg vil fortælle jer noget.
Når det handler om problemet med bistand,
så mener jeg ikke, at afrikanere bør gå i den anden grøft
og have dårlig samvittighed over bistand.
Afrika har skænket bistand til andre lande.
Mo Ibrahim sagde i en debat,
at han drømmer om når Afrika giver bistand.
Jeg sagde, "Mo, du har ret. Men vi har allerede gjort det!
Storbritannien og USA var aldrig blevet bygget uden Afrikas bistand."
(Bifald)
Alle ressourcer som blevet taget fra Afrika,
heriblandt mennesker, som hjalp med at bygge disse lande!
Så når de forsøger at give noget tilbage, bør vi ikke være defensive.
Det er ikke problemet.
Udfordringen er, hvordan vi bruger det, som vi får tilbage.
Hvordan anvender vi det?
Bliver det brugt på en effektiv måde?
Jeg vil fortælle en lille historie.
Hvorfor jeg ikke er imod bistand, så længe vi bruger det fornuftigt.
Fra 1967 til 1970 var Nigeria i krig.
Jeg var 14 år gammel på det tidspunkt.
Vi brugte meget tid på madlavning, sammen med min mor.
Min far gik ind i Biafran-hæren som brigadechef.
Vi var på Biafrans side.
Vi spiste kun et måltid om dagen, mens vi løb fra sted til sted,
men hvor end vi kunne så hjalp vi.
I 1969 var det rigtig slemt.
Vi spiste stort set ingenting.
Folk, børn døde af kwashiorkor.
Jeg er sikker på, at I som ikke er unge
kan huske disse billeder.
Jeg var i midten af det hele.
Samtidig fik min mor en mavesygdom i to eller tre dage.
Vi troede hun skulle dø.
Min far var der ikke.
Han var i hæren.
Så jeg var den ældste person i huset.
Min søster blev alvorlig syg af malaria.
Hun var tre år gammel og jeg var 15.
Hun havde meget høj feber. Vi prøvede alt.
Det så ikke ud til at virke.
Så hørte vi om en læge der var 10 kilometer væk,
som tog imod folk og gav dem medicin.
Jeg tog min søster på ryggen, i den brændende hede,
og gik 10 kilometer med hende på ryggen.
Det var utrolig varmt. Jeg var meget sulten.
Jeg var bange, fordi jeg vidste, at hendes liv afhængte af mig.
Vi hørte om en kvindelig læge.
Jeg gik 10 kilometer.
Jeg kom frem og så en enorm folkemængde.
Der var næsten tusind mennesker, som alle ville ind.
Lægen befandt sig i kirken. Hvordan kunne jeg komme ind?
Jeg kravlede ind mellem benene på folk,
med min søster på ryggen,
for at finde et vindue.
Mens de forsøgte at bryde døren ind,
klatrede jeg ind gennem vinduet.
Kvinden fortalte mig, at det var lige på målstregen.
Da vi hoppede ind gennem vinduet bevægede hun sig knapt.
Lægen gav hende, hvad jeg senere fandt ud af, var chloroquin,
og hvad må have være rehydrering,
og nogle andre behandlinger og placerede os i et hjørne.
Efter to til tre timer bevægede hun sig.
De tørrede hende af, eftersom hun svedte,
hvilket var et positivt tegn.
Pludselig vågnede min søster.
Fem til seks timer senere, sagde hun, at vi kunne gå hjem.
Jeg spændte hende fast på ryggen.
Jeg gik de 10 kilometer tilbage og det var den korteste tur nogensinde.
Jeg var så glad (Bifald), at min søster var i live!
I dag er hun 41 år og mor til tre,
og hun er læge og redder andres liv.
Hvorfor fortæller jeg jer dette?
Fordi hvis det er dig eller en af dine kære, det drejer sig om,
så er du ligeglad med om det er bistand.
Du er ligeglad med, hvad det er! (Bifald)
Du vil bare, at personen skal overleve!
Det at redde liv,
hvilket noget af bistanden gør på dette kontinent,
for hvem som helst, en bonde, en lærer, en mor,
der bidrager produktivt til økonomien.
Vi kan således også se på historien fra en økonoms perspektiv.
De er produktive agenter i økonomien.
Hvis vi redder folk fra HIV/AIDS og fra malaria,
betyder det, at de kan være base for produktion i økonomien.
Og omvendt, som nogen sagde i går,
hvis vi ikke redder dem og de dør,
vil deres børn blive en byrde i samfundet.
Så selv fra et økonomiskt synspunkt,
uden at indregne et socialt og humanitært,
så er vi nødt til at redde liv nu.
Det er en af grundene til, fra et personligt perspektiv,
hvorfor vi bør bruge ressourcerne, som vi modtager til noget produktivt.
Jeg vil dog også fortælle jer, at jeg er en af dem,
der ikke tror, at dette er den eneste løsning.
Debatten bør blive mere sofistikeret.
Vi er nødt til at bruge bistand fornuftigt.
Hvad er der sket i Europa?
Vidste I, at Spanien, som er en del af EU,
modtog 10 milliarder dollars i bistand fra resten af EU?
Ressourcer blev overført til dem
og skammede Spanien sig over dette? Nej!
Hvad blev de 10 milliarder brugt til?
Har I været i Sydspanien for nylig? Der er veje overalt.
Infrastruktur over det hele.
Det er på grund af dette, at Sydspanien
har udviklet sig til en serviceøkonomi.
Også Irland modtog 3 milliarder dollars.
Irland er i dag en af de hurtigst voksende økonomier i EU.
Mange, fra andre dele af verden,
tager dertil for at finde arbejde.
Hvad gjorde de med de 3 milliarder dollars i bistand?
De brugte dem til at bygge en informationsmotorvej,
opnå infrastruktur, som gør det muligt for dem
at deltage i
den teknologiske informationsrevolution
og til at skabe jobs.
De sagde ikke, "Det tager vi ikke imod".
I dag har EU travlt med at give bistand.
Hvis de kan bygge infrastruktur i Spanien,
som veje, motorveje osv.,
hvorfor nægter de så at bruge bistand
til infrastruktur i vores lande? (Bifald)
Når vi nu fortæller dem, hvad vi har brug for.
Jeg er urolig over de mange fonde vi har.
Vi taler om Verdensbanken, IMF, ansvarlighed
og om EU.
Vi har også velhavende private medborgere,
nogle er i publikum, og private fonde.
En dag vil disse fonde have så mange penge,
så de vil overgå den officielle bistand.
Jeg er urolig, selvom jeg også er taknemmelig
for det de forsøger at opnå.
Jeg vågner med en uro indeni,
for jeg ser en ny gruppe bistandsiværksættere på kontinentet.
De rejser også fra land til land
og forsøger tit at finde ud af, hvad de skal foretage sig.
Jeg er ikke helt sikker på, at deres hjælp
altid sker på den rigtige måde.
Mange er ikke bekendt med kontinentet.
De er først ved at opdage det.
Og ofte samarbejder de ikke med afrikanere.
De gør bare tingene selv! (Bifald)
Det er mit indtryk, at de tit ikke
er særlig intresserede i at høre fra dygtige og erfarne afrikanere.
De ønsker at besøge os,
se hvad der foregår og tage beslutninger.
Nu er jeg måske lidt hård.
Jeg er urolig, fordi pengene er vigtige.
Hvem er disse mennesker ansvarlige overfor?
Indgår vi i deres overvejelser,
når de tager beslutninger om pengene?
Vil de samme fejltagelser ske igen?
Har vores præsidenter og ledere
nogensinde kaldt dem sammen og sagt,
"Jeres fonde har mange penge
og vi er taknemmelige for jeres støtte.
Lad os sætte os ned, så vi kan fortælle jer,
hvad pengene bør bruges til."
Har vi gjort det? Svaret er nej.
Alle gør deres individuelle indsats.
Og om 10 år vil milliarder være blevet brugt i afrika,
men vi vil stadig have de samme problemer.
Det skaber det hjælpeløse billede.
Vores manglende evne til at tage ansvar og sige til dem,
"Sæt jer ned."
Vi er så mange og vi organiserer os ikke.
Vi har ikke sagt til Bill Gates, Soro
og alle andre som hjælper,
"Sæt jer ned. Lad os have en konference.
Som et kontinent her er vores prioriteter.
Her er, hvor vi ønsker at bruge pengene."
Alle bør ikke være en entreprenør,
som går ud og finder det bedste.
Vi ønsker at hjælpe dem med at blive bedre til at hjælpe os.
Det skuffer mig, at vi ikke gør det.
Om 10 år vil vi være i samme situation
og gentage de samme ting.
Vores problem her og nu er, hvad vi skal gøre
med al den gode vilje, som kommer i vores retning.
Hvordan kan vi få regeringer til at samarbejde ordentligt
med private fonde, med internationelle organisationer
og med vores private sektor.
Jeg tror stærkt på den private sektor.
Men ikke alene.
Der er nogle overvejelser vi kan gøre os.
De siger det handler om at sprede og dele idéer.
Hvorfor overvejer vi ikke at bruge noget af bistanden?
Hvorfor starter vi ikke med at sige,
"Hold ikke tilbage med infrastruktur.
Sundhedssektoren er ikke holdbar uden infrastruktur.
Uddannelse vil fungere bedre,
hvis vi har elektricitet og veje osv.
Landbruget vil have gavn af veje, for at få varer til markedet.
Hold ikke tilbage med det.
Invester nogle af jeres ressourcer i det."
Det er en kombination af private,
internationale og multilaterale penge,
den private sektor og den afrikanske, som vi kan sammenføre,
så bistand kan blive en facilitator.
Det er det bistand kan gøre.
Bistand kan ikke løse problemer,
men den kan være katalysator. Hvis vi ikke lykkes udnytte bistanden,
så mislykkes vi.
Kinas agtelse i Afrika handler ikke om,
at folk er dumme
og Kina udnytter deres ressourcer.
Men den skyldes deres handlekraft.
Hvis du siger, "Vi har brug for en vej,"
vil de hjælpe med at bygge den.
De favner infrastruktur.
Den kinesiske finansminister sagde,
da jeg spurgte, hvad vi gør forkert i Nigeria,
"I har kun brug for to ting.
Infrastruktur, infrastruktur, infrastruktur og disciplin.
I er udisciplinerede." (Bifald)
Jeg gentager det for kontinentet.
Vi har brug for infrastruktur og disciplin.
Vi kan skabe en katalysator for at opnå noget af det.
Jeg har ikke nævnt sundhed og uddannelse,
det kan man også opnå.
Men det er ikke enten eller.
Lad os se på bistand som katalysator.
En idé.
Når det gælder den private sektor,
er folk bange for de løber en risiko på kontinentet.
Hvorfor ikke bruge en del af bistanden
som garantimekanisme? Så folk kan tage chancer.
(Bifald)
Og her til sidst.
Har jeg ikke mere tid?
Lad os ikke glemme min pointe.
Jeg vil, at alle samarbejder
omkring at støtte kvinder, skabe jobs. (Bifald)
Meget er blevet sagt om kvinder.
Men der er folk, kvinder, som skaber jobs.
Studier har vist,
at når du placerer ressourcer i hænderne på en kvinde,
faktisk viser et økonometrisk studie,
The World Bank Review, fra 2000,
at pengeoverførsler til kvinder
betyder sundere børn, mere til husholdning, økonomien etc.
Noget vi kan tage med os fra i dag,
jeg siger ikke, at mænd ikke er vigtige,
for hvad ville der ske, hvis man ikke indregnede mændene?
De vil komme hjem og være utilfredse,
og det vil resultere i problemer, vi ikke ønsker.
Vi vil undgå, at mænd slår deres koner,
fordi de ikke har et arbejde etc.
Jeg vil løfte frem, at i periferien
får mænd ofte
mere støtte end kvinder.
Ressourcer i hænderne på afrikanske kvinder
er et mægtigt værktøj.
Der er mennesker, der skaber jobs.
Beatrice Gakuba har skabt jobs i Rwanda.
Ibukun Awosika har gjort det i Nigeria.
Hun ønsker at ekspandere.
Hun har brug for yderligere 20 millioner.
Hun kan skabe yderligere 100, 200 jobs.
Så hvordan kan vi tage ressourcer
og placere i hænderne på kvinder,
forretningskvinder, der er klare
og ønsker at udbygge og skabe flere jobs.
Til sidst, hvad har I tænkt jer at gøre, for at være en del af samarbejdet
mellem bistand, regering, den private sektor
og det afrikanske individ?
Tak. (Bifald)