Je velmi velmi obtížné
mluvit na závěr konference jako je tato.
Protože všichni už mluvili, všecho už bylo řečeno.
Takže jsem si říkala, že by mohlo být užitečné
připomenout si některé věci, o kterých se tu mluvilo,
a potom vybrat některé nápady, které si můžeme odnést
a rozvíjet je a pracovat na nich.
To je to, o co bych se tu dnes chtěla pokusit.
Přišli jsme sem s tím, že chceme mluvit na téma "Afrika: Nová kapitola".
Ale my už mluvíme na téma: "Afrika: Nová kapitola",
protože se díváme na tu současnou starou kapitolu -- to je to, na co se díváme
a říkáme, že není moc dobrá.
Ta fotografie, kterou jsem vám ukazovala předtím, a tato fotografie, na které je sucho, smrt a nemoc,
je to, co většinou vidíme.
To, co chceme vidět je: "Afrika: Nová kapitola".
A to je toto: Zdravá, usmívající se krásná Afričanka.
A myslím, že stojí za to, vzpomenout si na to,
co jsme na této konferenci slyšeli již od prvního dne,
kdy byly prezentovány všechny významné statistiky
o tom, kde jsme teď,
a o tom, jak si Afrika vede dobře.
A důležité je to, že máme základy, na kterých můžeme stavět.
Takže tím nebudu trávit moc času,
jenom vám ukážu, abych vám osvěžila paměť,
že jsme tu kvůli tématu "Afrika: Nová kapitola", protože poprvé
máme základy, na kterých můžeme stavět.
Opravdu to jde správným směrem --
kontinent roste tempem, o kterém se lidem ani nesnilo.
Po desetiletích 2% růstu jsme na 5 %
a bude to -- dle předpovědí -- 6 až dokonce 7 %.
A míra inflace klesla.
Zahraniční dluh -- něco, o čem bych vám mohla dlouho vyprávět,
protože jsem osobně pracovala na snížení jednoho z největších dluhů na kontinentu --
se výrazně snížil.
Jak vidíte --
o téměř 50 miliard na 12 nebo 13 miliard (USD).
To je opravdu velký úspěch.
Vybudovali jsme devizové rezervy. Proč je to tak důležité?
Protože to ukazuje vývoj našich ekonomik, vývoj našich měn
a poskytuje základy, na kterých lidé mohou plánovat a budovat a to včetně firem.
Také jsme viděli fakta, že toto všechno opravdu dokáže něco změnit,
protože se zvýšily toky soukromých investic.
Chci vám ještě jednou připomenout,
vím, že jste ty statistiky viděli už předtím,
z 6 miliard jsme na 18 miliardách.
Remitence v roce 2005 -- vybrala jsem jednu zemi, Nigérii --
vidíte, raketově rostou -- dobře, raketově je poněkud dramatické vyjádření,
ale výrazně rostou.
A v mnoha dalších zemích se to děje také.
Proč je to důležité? Protože to ukazuje důvěru.
Lidé mají důvěru přinášet --
pokud váš lid žijící v diaspoře přináší zpátky do země své peníze,
ostatním lidem to dává signál, podívejte se,
roste důvěra ve vaši zemi.
A místo odtoku kapitálu máte čistý příliv.
A proč je tohle všechno důležité?
Je důležité, že budujeme tyto základy,
že máme prezidenta Kikwete a další naše lídry, kteří říkají:
"Podívejte se, musíme udělat něco jiného."
Protože jsme postaveni před výzvu.
62 % naší populace je mladších 24 let.
Co to znamená?
Znamená to, že se musíme zaměřit na to, jak naši mladí
budou zapojeni do ekonomiky v průběhu jejich života.
Musíme se zaměřit na vytváření pracovních příležitostí,
zajistit, že je neskolí nemoc, že se jim dostane vzdělání.
Ale především se musíme zaměřit na to, že budou moci svůj život prožít produktivně
a že budou v našich zemích vytvářet produktivní prostředí,
které umožní tyto věci uskutečnit.
A abych to podpořila, zrovna nedávno...
jedna z věcí, kterou jsem udělala po odchodu z vlády byla,
že jsem založila organizaci na průzkum veřejného mínění.
Vě většině našich zemí průzkum veřejného mínění vůbec nefunguje.
Lidé nemají hlas.
Neexistuje způsob, kterým byste mohli zjistit, co lidé chtějí.
Jedna z věci, na které jsme se nedávno zeptali, byla co je pro ně nejdůležitější téma.
Jako v každé jiné zemi, kde byl uskutečněn tento průzkum,
je nejdůležitějším tématem práce.
Nechám to tady a pak se k tomu vrátím.
Než se dostanu k tomuto slidu, chtěla jsem vám říci následující.
A pokud mám mluvit za sebe, dalším krokem budování těchto základů,
které nám umožňují pohnout se kupředu
a které nesmíme zlehčovat.
Jen před pěti, šesti či sedmi lety
bychom bývali vůbec o nové kapitole nemluvili, protože jsme byli ve staré kapitole.
Nikam jsme se neposouvali.
Ekonomiky nerostly.
Měli jsme záporný růst na obyvatele.
Mikroekonomické základy pro to, abychom se posunuli kupředu,
tu vůbec nebyly.
Takže nezapomeňme na to, že zabralo hodně času toto vybudovat,
včetně těch věcí, které jsme se snažili udělat v Nigérii, o kterých mluvila Dele.
Vytvořit náš vlastní program k řešení problémů jako boj proti korupci,
budování institucí, stabilizace mikroekonomických ukazatelů.
Takže nyní máme tyto základy, na kterých můžeme stavět.
A to nás přivádí k diskuzi, která tu už probíhala:
Pomoc versus soukromý sektor, pomoc versus obchod, atd.
A někdo by se měl zvednout a říci: "Jednou z těch frustrujících věcí je,
že to byla zjednodušující diskuze."
A to není to, o čem by diskuze měla být.
Účastníme se nesprávné debaty.
Skutečným problémem je: Jak seženeme partnerství, které zahrnuje vládu, dárce,
soukromý sektor a obyčejné Afričany,
kteří sami rozhodují o svých životech?
Jak to všechno zkombinujeme?
Abychom posunuli náš kontinent kupředu, abychom udělali věci, které je potřeba udělat,
o kterých jsem mluvila -- zaměstnat mladé lidi.
Využít kreativní potenciál, kterým tento kontinent disponuje.
Mnoho z toho už jste tady viděli.
Takže se obávám, že jste se účastnili nesprávné debaty.
Musím vás přivést zpátky, abyste se zeptali:
Kterou kombinací těchto všech faktorů
získáme to, co chceme?
A chci, abyste mi něco řekli.
Pro mě, co se týče otázky pomoci,
nemyslím si, že Afričané teď potřebují jít celou cestu až na druhou stranu
a cítit se špatně kvůli pomoci.
Afrika pomáhala jiným zemím.
Mo Ibrahim řekl v diskuzi,
že sní o tom, že jednoho dne Afrika bude poskytovat pomoc.
A já jsem řekla: "Mo, máš pravdu. Ale my už jsme ji poskytovali!
Spojené království a USA by bez pomoci z Afriky nebyly vybudovány."
(Potlesk)
To jsou -- to jsou zdroje, které byly odvezeny z Afriky,
včetně těch lidských, které tvoří dnes tyto země.
Takže, když se nám to snaží vrátit, neměli bychom se bránit.
To není ten problém.
Problémem je, jak používáme to, co nám bylo dáno, to co nám bylo vráceno.
Jak to používáme?
Je to směrováno efektivně?
Povím vám krátký příběh,
proč mi nevadí, když dostáváme pomoc, když ji dobře využijeme.
V letech 1967 až 1970 byla Nigérie ve válce, ve válce s Biafrou.
Uprostřed této války mi bylo 14 let.
S mojí matkou jsme trávily hodně času vařením pro armádu.
Můj otec vstoupil do armády coby vedoucí brigády, pro armádu Biafry.
Byli jsme na straně Biafry.
Jedli jsme jednou denně, prchali jsme z místa na místo,
ale pomohli jsme, kdekoliv jsme mohli.
V určitém období v roce 1969 byly věci velmi špatné.
Neměli jsme téměř nic, téměř ani jedno jídlo denně.
Lidé a děti umírali na kwashiorkor (nedostatek bílkovin).
Jsem si jistá, že mnozí z vás, kteří nejsou tak mladí,
si pamatují tyto fotografie.
Já jsem to zažila.
V průběhu tohoto všeho moje matka měla dva nebo tři dny silné žaludeční potíže.
Mysleli jsme, že zemře.
Můj otec nebyl doma.
Byl v armádě.
Takže jsem byla doma nejstarší.
Moje sestra onemocněla na malárii.
Byly jí tři roky a mně 15.
Měla velmi vysoké horečky -- zkoušeli jsme všechno možné.
Nevypadalo to, že by něco z toho zabíralo.
Dokud jsme neslyšeli, že deset kilometrů odtud je doktorka, který byla schopná,
která vyšetřovala lidi a dávala jim léky.
Vzala jsem sestru na záda -- hořela horečkou
a šla jsem 10 kilometrů se sestrou přivázanou na zádech.
Bylo neskutečné vedro, měla jsem strašný hlad.
Měla jsem strach, protože jsem věděla, že její život závisí na tom, jestli jí dokážu dostat k této ženě.
Slyšeli jsme, že je tam doktorka, která léčí lidi.
Šla jsem 10 kilometrů krok za krokem.
Když jsem tam došla, uviděla jsem velké davy.
Bylo tam téměř tisíc lidí, kteří se snažili dostat dovnitř dveřmi.
Ordinovala v kostele. Jak se jenom dostanu dovnitř?
Plazila jsem se mezi nohami těchto lidí
se sestrou přivázanou na zádech,
přičemž jsem se snažila najít cestu k oknu.
A zatímco se jiní snažili probojovat dovnitř dveřmi,
protáhla jsem se oknem a skočila dovnitř.
Ta žena mi řekla, že to bylo v poslední chvilce.
Když jsme se dostali dovnitř, sestra se sotva hýbala.
Dala jí injekci chloroquinu -- až později jsem se dozvěděla, že to byl chloroquin --
pak jí dala něco -- musel to být prostředek k rehydrataci --
a ještě nějaké další léky a posadila nás do kouta.
Asi za dvě nebo tři hodiny se sestra začala hýbat.
A pak ji zabalili do ručníků, protože se začala potit,
což bylo dobré znamení.
A pak se probrala.
A asi po pěti nebo šesti hodinách nám doktorka řekla, že můžeme jít domů.
Přivázala jsem si jí na záda.
Těch deset kilometrů, co jsem šla domů, mi připadalo jako nejkratší procházka v mém životě.
Byla jsem tak šťastná, že je sestra naživu!
Dnes je jí 41 let a je matkou tří dětí,
je lékařkou a zachraňuje životy jiných.
Proč vám to vyprávím? Vyprávím vám to,
protože když jste to vy nebo se jedná o osobu, ke které máte blízko --
je vám jedno kde -- co je pomoc.
Je vám jedno, co to je!
Chcete jen -- chcete jen, aby ta osoba žila.
A teď mi dovolte být méně sentimentální a říci, že zachraňování životů,
což je část pomoci, ktrerou dostáváme na tomto kontinentu --
když zachráníte něčí život, zemědělce, učitele, matky --
přispívají produktivně k ekonomice.
A jako ekonomové se můžeme podívat na tento příběh jiným pohledem.
To jsou lidé kteří jsou produktivními aktéry v ekonomice.
Když zachráníme lidi od HIV/AIDS, když je zachráníme od malárie,
znamená to, že mohou tvořit produkční páteř naší ekonomiky.
A úplně stejně,
jak někdo řekl včera, když je nezachráníme a oni zemřou,
jejich děti se stanou pro ekonomiku zátěží.
Takže i z ekonomického pohledu,
když opustíme ten sociální a humanitární,
musíme teď zachraňovat životy.
Takže to je jeden z důvodů z osobní zkušenosti, říkám: Podívejte se,
využijme tyto zdroje ať vytvoříme něco produktivního.
Na druhou stranu vám ale řeknu, že jsem jedna z těch,
kteří nevěří, že toto je jediná odpověď.
Proro tvrdím, že tato diskuze musí být sofistikovanější.
Musíte ji dobře využít.
Co se stalo v Evropě?
Víte, že Španělsko, člen EU,
dostalo 10 miliard dolarů ve formě pomoci od zbytku EU?
Zdroje, které jim byly převedeny...
a styděli se za to Španělé? Ne!
EU jim poslala 10 miliard. Kde to použili?
Byli jste v poslední době na jihu Španělska? Všude jsou silnice.
Všude je infrastruktura.
Na základě tohoto se celé jižní Španělsko
vyvinulo v ekonomiku služeb.
Věděli jste, že Irsko dostalo 3 miliardy dolarů ve formě pomoci?
Irsko je jednou z nejrychleji rostoucích ekonomik Evropské unie.
Proto mnoho lidí, dokonce i z ostatních částí světa,
se tam stěhuje za prací.
Co udělali s těmi 3 milardami dolarů ve formě pomoci?
Použili to na stavbu informační superdálnice,
získali infrastrukturu, která jim umožnila --
která jim umožňuje účastnit se
revoluce informačních technologií
a vytvořit pracovní místa v ekonomice.
Neřekli: "Ne, my si to nevezmeme."
Dnes tvoří poskytování pomoci velkou část agendy Evropské unie.
To, co mě frustruje, je že když mohou vybudovat infrastrukturu ve Španělsku,
což jsou silnice, dálnice a další věci, které tam budují,
proč tedy odmítají použít tuto pomoc k vybudování
takové infrastruktury v našich zemích?
Kdy je požádáme a řekneme jim, co potřebujeme?
Jedna z věcí, které mě znepokojují, je, že teď máme příliš mnoho nadací.
Mluvíme o Světové bance, MMF a odpovědnosti a o tom všem.
A o EU.
Také máme mnoho soukromých osob, které mají hodně peněz.
Některé z nich jsou přítomné zde v publiku, které mají soukromé nadace.
A jednoho dne budou mít tyto nadace tolik peněz,
že předstihnou všechnu oficiální pomoc.
Ale obávám se -- a jsem jim všem velice vděčná
za to, co dělají pro Afriku --
ale zároveň se obávám. Budím se s pochybnostmi,
protože vidím skupinů podnikatelů v oblasti pomoci,
kteří navíc přecházejí ze země do země
a v mnoha případech se snaží přijít na to, co mají dělat.
Ale nejsem si jistá, zda jejich pomoc
proudí správným směrem.
Mnoho z nich přitom Afriku nezná.
Teprve ji objevují.
A v mnoha případech nevidím, že by s nimi Afričané spolupracovali.
Pracují sami!
A v mnoha případech mám pocit, že ani nemají zájem vyslechnout si
Afričany, kteří mohou být lépe informováni.
Chtějí nás navštívit,
podívat se, co se děje a rozhodnout.
Možná jsem teď moc drsná,
ale zajímám se o to, protože tyto peníze jsou velmi důležité.
Komu odpovídají?
Sedíme ve správních radách, když rozhodují,
kam půjdou peníze? Jsme tam?
Udělají stejné chyby, které jsme udělali my sami?
Svolali někdy naši prezidenti a lídři -- všichni o tom mluví --
svolali někdy tyto lidi dohromady a řekli:
"Podívejte se, vaše nadace a vaše nadace
má tolik peněz, jsme vděčni.
Sedněme si spolu a řekněme si, kam by ty peníze měly jít
a kam by tato pomoc měla být směřována."
Udělali to? Odpověď je ne.
Každý dělá svůj vlastní, svůj individuální program.
A ode dneška za deset let do Afriky budou poslány miliardy
a pořád budeme mít stejné problémy.
To je to, co nám dává ten beznadějný obrázek.
Naše neschopnost převzít kontrolu a říci těm všem těmto lidem, kteří přináší peníze:
"Sedněme si."
A my to neděláme, protože je nás tolik. Nekoordinujeme naší práci.
Nezavolali jsme Billa Gatese a Sorose
a ty ostatní, co pomáhají a neřekli:
"Sedněme si. Uspořádejme konferenci.
Tady jsou naše priority za celý kontinent.
Tady je to, na co chceme, abyste poslali peníze."
Každý by neměl být podnikatelem,
který se snaží najít to, co je nejlepší.
Nesnažíme se je zastavit. Vůbec ne! Ale pomoci jim, aby nám pomáhali lépe.
A jsem zklamaná, že to neděláme.
Za deset let tu budeme mít pořád stejný příběh
a budeme opakovat ty samé věci.
Takže náš problém teď je, jak využít
tu dobrou vůli, která k nám přichází?
Jak přimět vládu, aby se zkoordinovala
s těmito soukromými nadacemi, s mezinárodními organizacemi
a naším soukromým sektorem.
Pevně věřím v soukromý sektor.
Ale sám to nezvládne.
Takže bychom mohli najít několik nápadů, o kterých si myslíme, že mohou fungovat.
Říká se, že to je o synergii a sdílení nápadů.
Tak proč se nezamyslet nad tím, jak využít tuto pomoc?
Proč jako první neřekneme těm, kteří nám pomáhají:
"Neváhejte s investicemi do infrastruktury!"
Pomoc, kterou směřujete do zdravotnictví, nemůže být udržitelná bez infrastruktury.
Že vzdělávání bude fungovat lépe,
když budeme mít elektřinu a železnice apod.
Že zemědělství bude fungovat lépe, když tam budou železnice, po kterých se zboží dopraví na trh.
Nebojte se toho.
Investujte některé své zdroje také do infrastruktury.
A potom uvidíme, že tato kombinace
soukromých, mezinárodních, multilaterálních peněz,
soukromého sektoru a Afričanů, kterou dáme dohromady a vytvoříme partnerství,
umožní pomoci být opravdu efektivní.
Tohle všechno lze dokázat.
Pomoc naše problémy nevyřeší, o tom jsem pevně přesvědčená.
Ale může fungovat jako katalyzátor. A když ji nedokážeme použít jako katalyzátor,
neuspějeme.
Jedním z důvodů, proč je Čína oblíbená mezi Afričany --
jenom jedním z důvodů, není to jen tenhle důvod -- víte, tito lidé jsou hloupí,
a Čína přichází vzít zdroje.
Je to proto, že pomoc od Číny je více vidět.
Když jim řeknete: "Potřebujeme tady silnici",
pomohou ji postavit.
Nebojte se investic do infrastruktury.
Vlastně, když jsem se ptala čínského ministra financí,
co děláme v Nigérii špatně,
řekl mi: "Jsou jen dvě věci, které potřebujete:
Infrastruktura, infrastruktura, infrastruktura -- a disciplína.
Jste nedisciplinovaní."
A opakuji to pro celý kontinent.
Je to stejné, potřebujeme infrastrukturu, infrastrukturu a disciplínu,
abychom mohli vyrobit katalyzátor, který nám poskytne některé z těchto věcí.
Teď si uvědomuji -- nezmínila jsem zdraví a vzdělávání.
Ano, to můžete také poskytnout.
Snažím se říci, že to není buď a nebo.
Podívejme se na to, jak pomoc může něco umožnit, v partnerství.
To je jedna myšlenka.
Za druhé, co se soukromého sektoru týče,
lidé v Africe neradi riskují.
Proč část této pomoci nemůže být použita jako záruky,
které by umožnily lidem riskovat?
(Potlesk)
A konečně, protože oba stojí – už mi, už mi vypršel čas.
Už mi vypršel čas?
Dobře, tak abych nezapomněla to, co jsem chtěla říci.
Jedna z věcí, na které chci, aby všichni spolupracovali,
je podporovat ženy, vytvářet pracovní místa.
O ženách toho tu bylo řečeno hodně, nemusím to opakovat.
Ale jsou to lidé -- ženy, které vytvářejí pracovní místa.
A jak víme, studie ukázaly,
že když dáte zdroje do rukou žen,
dokonce existuje ekonometrická studie,
posudek Světové banky z roku 2000, který ukazuje,
že prostředky směřované do rukou žen mají za výsledek
zdravější děti, více prostředků pro domácnost, více prostředků pro ekonomiku apod.
Takže tvrdím, že jedna z myšlenek, které je dobré si odnést…
Neříkám, že muži nejsou důležití,
samozřejmě, když vynecháte manžely, co budou dělat?
Přijdou domů a budou naštvaní,
a to vyústí v potíže, které nechceme.
Nechceme, aby muži bili své ženy,
protože nemají práci a podobně.
Ale na okraji, také -- chci to zdůraznit --
protože důvodem je, že muži automaticky
dostávají… ne automaticky, ale obecně dostávají více podpory.
Ale chci, abyste si uvědomili, že zdroje
v rukou afrických žen jsou velmi mocným nástrojem.
To jsou lidé, kteří vytvářejí pracovní místa.
Beatrice Gakuba vytvořila 200 pracovních míst ve své květinářské firmě ve Rwandě.
Ibukun Awosika v Nigérii, s firmou vyrábějící nábytek -- židle.
Chce expandovat.
Potřebuje dalších 20 miliónů.
Vytvoří dalších 100, 200 pracovních míst.
Takže ode dneška toto je způsob, kterým dáte dohromady zdroje,
aby se peníze dostaly do rukou afrických žen,
které jsou připravené,
lidí, kteří chtějí rozšířit své firmy a vytvořit více pracovních míst.
A konečně, co uděláte?
Budete součástí tohoto partnerství pomoci, vlády, soukromého sektoru
a Afričanů jako jednotlivců?
Díky. (Potlesk)