Много е трудно да се говори,
в края на една конференция като тази.
Всички говореха и всичко беше казано.
Мислих си, че най-добре е да припомня
някои неща, които бяха казани тук,
и после да предложа някои идеи, от които можем да се поучим,
върху които да работим и продължим напред.
Това е, което бих искала да се опитам да направя.
Дойдохме да говорим за " Африка: Следващата част"
Но за да се говори за "Африка: Следващата част."
нека да видим миналото и бъдещето.
Виждаме го и казваме, че не беше много добро.
Снимката, която ви показах преди, и тази снимка, на суша, смърт и болести,
са това, което виждаме обикновено.
Но искаме да видим "Африка: Следващата част",
която има лицето на един здрав, усмихващ се и красив африканец.
Мисля че е важно да си припомним, че това което сме чули
на конференцията от първия ден,
където се представиха всички важни статистики --
за това къде се намираме в момента,
и как континента се справя много по-добре.
Важното е, че имаме основа, върху която да строим.
Така че да не губим време,
просто ще ви напомня, ще освежа паметта ви,
че сме тук за "Африка: Следващата част", защото за пръв път
имаме една основа, върху която да строим.
Наистина имаме възможност,
и континента се развива с непредсказуем ритъм.
След десетилетия преминахме от 2% на 5%
и се очаква да минем на 6% или 7%.
Инфлацията намаля.
Външния дълг, за който мога да ви разказвам надълго и нашироко,
защото аз лично работех по един от най-големите дългове на континента,
намаля драстично.
Както можете да видите, ето тук, е намалял
от 50 милиарда на 12 или 13 милиарда.
Това е едно голямо постижение.
Натрупахме резерви. И защо е важно това?
Защото поощрява нашата икономика и валута
и ни дава основа, на която хората могат да планират и изграждат, включително фирми.
Също виждаме доказателства, че всичко това е от значение,
например се увеличиха часните инвенстиции.
Бих искала да ви напомня отново --
знам, че вече сте виждали тази статистика --
минахме от 6 на 18 милиарда.
През 2005, трансферите от емигранти -- разгледах само една държава, Нигерия --
са се увеличили невероятно
и продължават рязко да се увеличават.
Това също се случва и в много други страни.
Защо е важно? Защото показва доверие.
Това че хората са уверени сега да инвестират --
ако имигрантите инвестират своите пари обратно,
това показва на останалите хора, че виждате ли,
има растящо доверието във вашата страна.
И вместо изтичане на пари, вие ще имате сега сумарен приток на пари.
Сега, защо всичко това е толкова важно? За да можем наистина да се развиваме бързо?
Важно е да можем да построим тази основа,
че имаме президент Киквете и други от нашите лидери, които казват,
"Трябва да направим нещо различно".
Защото се изправяме пред едно предизвикателство.
65% от нашето население е под 24 години.
Какво означава това?
Че трябва да се концентрираме върху това как младежта
ще се включва по продуктивен начин в живота.
Да се концентрираме как да създадем работни места,
да не допускаме да се разболеят и да не изоставят образованието.
И най-вече, да правят нещо полезно в живота
и да създават една продуктивна среда
в нашите страни, така че нещата да се променят.
За да подкрепя тази кауза, едно от нещата,
които направих, откакто напуснах правителството
беше да създам организация за изледване на общественото мнение в Нигерия.
Повечето от страните дори нямат изследване на общественото мнение.
Хората нямат глас.
Няма начин да се разбере, какво те мислят.
Наскоро ги попитахме, какво най-много ги притеснява.
И както в повечето от страните, където беше направено това,
работата бе най-голямата им тревога.
Ще спра тук и после ще се върна на темата.
Преди да видим този слайд, искам да ви разкажа нещо.
За мен следващата стъпка след изграждането на основата е,
че днес можем да напредваме,
без да си даваме сметка за това.
Преди по-малко от 5, 6 или 7 години,
не можехме дори да говорим за следващата, защото бяхме в предишната глава
и не можехме да мръднем от там.
Икономиката ни не растеше.
Растежа на глава от населението също беше негативен
Микроикономическата рамка и основата за да продължим напред
дори не съществуваха.
Да не забравяме, че ни струваше скъпо да създадем това,
включително и нещата, които се опитахме да направим в Нигерия, за които спомена Деле.
Създадохме свои собствени програми за да разрешим проблемите, като борба с корупцията,
създаване на институции, стабилизиране на микроикономиката.
И сега имаме тази основа, върху която да градим.
Това ни води до дискусията, която се провежда тук:
помощта срещу часния сектор, помощта срещу пазара, и т.н.
Някой се обади и каза, че едно от разочароващите неща е
простотата на дебата.
И че дебата не трябва да се води по този начин.
Ние сме -- въвлечени в един погрешен дебат.
Въпроса тук е, как да се създаде партньорство, което да включва правителствени донори,
частния сектор и обикновените африкански граждани,
които поемат отговорност за живота си.
Как да комбинираме всичко това?
За да напреднем и да направим необходимите неща,
за които говорих преди -- да намерим работа за младите хора.
Трябва да има поток от творческа мъдрост на континента
и тук можахме да видим много от нея.
Мисля, че сме били въвлечени малко в погрешния дебат.
Мисля, че трябва отново да се запитаме,
каква е комбинацията от всички тези фактори,
които са необходими да изградим това, което искаме? (Ръкопляскания)
И искам да ви разкажа нещо.
За мен помощите....
не мисля, че африканците трябва да изпадат в другата крайност
и да се чувстват зле заради помощите.
Африка също е давала помощи на други страни.
Мо Ибрахим каза в един дебат,
че мечтае за деня когато Африка ще предлага своята помощ.
И аз му казах, " Мо, имаш право.... но ние вече сме го правили!
Великобритания и САЩ нямаше да могат да се изградят без помощта но Африка."
(Ръкопляскания)
Благодарение на всички ресурси взети от Африка,
включително човешки, са били създадени тези страни.
Затова, ако искат да ни върнат нещо, не трябва да се обиждаме.
Не трябва да дискутираме това.
Дискусията е как да използваме това, което искат да ни върнат.
Как го използваме?
Дали се използва ефикасно?
Искам да ви разкажа една история.
Защо нямам нищо против помощта, ако я използваме добре.
От 1967 до 1970 Нигерия води война -- Нигерийско-Биафраската война.
По това време бях на около 14 години.
Прекарвахме почти цялото време в готвене, заедно с майка ми.
За войниците, баща ми беше бригаден генерал в армията на Биафра.
Бяхме на сраната на Биафра.
Ядяхме само веднъж на ден и постояно се местехме от едно място на друго,
и помагахме с кавото можехме.
В определен период от време, през 1969, нещата бяха много зле.
Стигнахме почти до никаква храна на ден.
Хората, децата умираха от квашиоркор (недохранване).
Сигурна съм, че някои от вас, които не са чак толкова млади,
си спомнят тези снимки.
Ами, аз се намирах в разгара на това.
Майка ми се разболя за два или три дни.
Мислехме, че може да умре.
Баща ми не беше там.
Беше в армията.
Аз бях най-голямата в къщи.
Сестра ми се разболя много тежко от малария.
Тя беше на 3 години, а аз на 15.
Имаше много висока температура и ние опитвахме какво ли не.
Изглеждаше, че нищо не й помагаше.
Докато не чухме, че на 10 км. има доктор, който може да --
помага на хората и им дава медикаменти.
Взех сестра си на гръб. Гореше от температура.
Извървях 10 км. с нея привързана на гърба ми.
Беше много горещо. И аз бях много гладна.
Беше ме страх. Знаех, че живота й зависи от това да стигна до тази жена.
Чухме, че има една жена доктор, която лекува хората.
Вървях 10 километра, влачейки един крак пред другия.
Като стигнах, видях огромна опашка от хора.
Почти хиляда души имаше там, които се опитваха да разбият вратата.
Лекуваше хората в една църква. Как можех да вляза?
Трябваше да пропълза между краката на хората,
със сестра ми на гръб,
намерих един прозорец.
И докато хората се опитваха да съборят вратата,
аз се изкачих през прозореца и скочих вътре.
Жената ми каза, че съм дошла точно на време.
Когато скочихме вътре, сестра ми почти не мърдаше.
Инжекцията с клорокин (тогава разбрах, че е клорокин),
успя малко да я хидратира,
даде ни също и други медикаменти и ни сложи в един ъгъл.
За два-три часа тя започна да се движи.
И после я завиха с една кърпа, защото започна да се поти,
това беше добър знак.
Най-накрая сестра ми се събуди.
След 5 или 6 часа ни каза, че можем да се приберем в къщи.
Отново я нарамих на гръб.
Изминах пак 10-те км. и това сякаш беше най-краткия път, който бях изминала през живота си.
Бях толкова щастлива -- (Ръкопляскания) -- да видя сестра си жива!
Днес тя е на 41 години и е майка на 3 деца.
Стана доктор, който спасява живота на другите.
Защо ви разказвам това? Разказвам ви го, защото
ако си ти, или някои твой близък,
безразлично ти е откъде идва помощта.
Не ви интересува какво е! (Ръкопляскания)
Единственото, което искаш е човекът да живее!
Нека да ви кажа по начин, не толкова сантиментален, че спасяването на животи,
което част от помощите, които получаваме, прави на този континент,
спасяването на живота на който и да е: земеделец, учител, на една майка....
те спомагат продуктивно за развитието на икономиката.
Като икономист, също гледам и на тази страна на историята.
Тези хора спомагат за развитието на икономиката.
Така че, ако спасим хората от ХИВ/СПИН, или малария,
означава, че те могат да създадат основата за производството за нашата икономика.
И по същия начин,
както някой каза вчера -- ако не го направим, и ги оставим да умрат,
техните деца ще са бреме за икономиката ни.
Така че дори от икономическа гледна точка,
оставяйки настрана социалната и хуманитарната,
трябва да спасяваме животи сега.
Това е една от причините, от личен опит, заради които си казах:
нека да насочим ресурсите, които получаваме в нещо продуктивно.
Също, ще ви кажа, че не съм
от онези, които вярват в едно единствено разрешение.
Затова казвам, че този дебат трябва да е по-разширен
Трябва да извлечем полза от това.
Какво се случи в Европа?
Знаете ли, че Испания, член на Европейския съюз,
получи 10 милиарда долара помощ от Европейския съюз?
Ресурси, които им бяха трансферирани --
засрамиха ли се испанците? Не!
ЕС преведе тези пари и в какво инвестираха 10-те милиарда?
Ходили ли сте в южна Испания? Има пътища навсякъде.
Инфраструктурата е навсякъде.
Благодарение на това, цяла южна Испания
се е развила в икономика на услугите.
Знаете ли, че Ирландия получи 3 милиарда долара помощи?
Днес Ирланда е една от най-бързо растящите икономики в Европейския съюз.
Поради което много хора, дори от други части на света,
отиват там да търсят работа.
Какво направиха с 3 милиарда долара помощи?
Построиха една информационна супермагистрала,
сдобиха се с инфрастуктурата, което им позволи да участват --
или им позволява да участват --
в информационната революция.
И така създадоха работни места в икономиката.
Не казаха, че не искат помощ.
Днес Европейския съюз не спира да инвестира помощи.
Моето разочарование е, че ако може да се построи инфраструктура в Испания,
като пътища, магистрали и други неща,
защо да не използваме същата помощ,
за да изградим същата инфраструктура в нашите страни? (Ръкопляскания)
Като ги помолим и им кажем от какво имаме нужда?
Едно от моите притиснения е, че имаме много фондации.
Говорим за Световната банка, за МВФ, за отговорност, за всичко това.
и за Европейския съюз.
Също имаме граждани с много пари.
Някои от тях са в тази аудитория, и имат частни фондации.
И един ден тези фондации с толкова много пари,
че надвишат официалната помощ, която се дава.
Но ме е страх -- и съм много благодарна на всички тях,
за това, което се опитват да направят на континента --
но също се тревожа. Събуждам се с лоши предчувствия.
Виждам предприемачи с помощи за континента,
че отиват от една страна в друга,
много често търсейки какво да направят.
Но не съм сигурна, че тяхната помощ
е също насочена по правилен начин.
Повечето от тях не са запознати с континента.
Започват да го откриват.
И много често не виждам африканци да работят с тях.
Вървят по свой път! (Ръкопляскания)
Много често имам чувството, че дори не ги интересува
да чуят африканците, които знаят.
Искат да ни посетят,
да видят какво става и да вземат решения.
Може би съм твърде груба.
Но се тревожа, защото тези пари са много важни.
Към кого са отговорни?
Дали сме в техните бордове на директори, когато вземат решения
за това, къде да насочат парите? Там ли сме?
Дали ще допуснем още веднъж същите грешки, които направихме преди?
Дали нашите призиденти и лидери, за които цял свят говори,
дали някога са събирали тези хора и са им казвали,
"Вижте, вашата фондация и вашата фондация --
имате толкова много пари. Много сме ви благодарни.
Нека да седнем и да ви кажем къде трябва да отидат тези пари,
къде трябва да отиде помощта."
Направили ли сме го? Отговорът е, не.
Всеки прави индивидуални усилия.
И после, след 10 години, милиарди ще се влеят в Африка,
но ще продължаваме със същите проблеми.
Това е, което ни оставя без надежда.
Нашата неспособност да вземем нещатата в свои ръце и да кажем на хората, които носят пари:
"Седнете."
Не го правим, защото сме много и не се координираме.
Не сме се обадили на Бил Гейтс, нито на Сорос,
и на всички други, които помагат, да им кажем:
"Седнете, нека да проведем едно събрание с вас.
Като континент имаме тези приоритети.
Ето това е, за което искаме да използваме парите."
Не е нужно всички да са предприемачи,
които търсят кое е най-добро.
Не искаме да ги спираме. Искаме да им помогнем, за да ни помогнат по-добре.
Това, което ме разочарова е, че не правим това.
След 10 години ще говорим за същото,
ще повторим същите неща, които казахме днес.
Така че проблема е, как да се възползваме максимално от
всички тези доброжелания, които са насочени към нас?
Как да накараме правителството да комбинира правилно нещата
с частните фондации и международните организации
и с нашия частен сектор.
Аз вярвам в частния сектор, също.
Но той не може да действа сам.
Така че може да има някои идеи, за които да се сетим, които да помогнат.
Тези срещи са за споделяне и разпространение на идеи.
Защо да не помислим как да се възползваме от част от помощите?
И дори още по-добре, защо не им кажем на тези, които ни помагат:
Не се срахувайте за инфраструктурата!
Не можем да имаме здравеопазване, ако нямаме инфраструктура.
Образованието ще е по-добро,
ако имаме електричество и пътища и други неща.
Земеделието ще се подобри ако имаме пътища, по които да транспортираме продукцията на пазара.
Не я пренебрегвайте!
Инвестирайте част от вашите ресурси в нея.
Ще видим как това е една комбинация
от парите от частния сектор, международния и многострания,
частния сектор и африканците могат да си партнират,
за да може помощта наистина да е помощ.
Това може да е истинска помощ.
Помощта няма да разреши всичките ни проблеми, напълно съм убедена в това.
Но може да бъде решаваща и ако я използваме по друг начин,
ще се провалим.
Една от причините, поради която Китай се радва на успех в Африка сега,
една от причините е не само, че тези хора са глупави,
и че Китай идва да взима ресурси.
Това е така, защото китайците инвестират малко по-балансирано.
Ако им кажеш "Ето тук имаме нужда от един път",
те ще ти помогнат да го построиш.
Не се плашат от инфраструктурите.
Всъщност, китайския министър на финансите ми каза,
когато го попитах какво правим зле в Нигерия.
Той каза, че имаме нужда само от две неща:
"Инфраструктура, инфраструктура, инфраструстура -- и дисциплина.
Не сте дисциплинирани." (Ръкопляскания)
И аз го повтарям за континента.
Същото е -- имаме нужда от инфраструктура, инфраструктура и дисциплина.
Можем да направим катализатор, който да ни помогне да постигнем поне нещо от това.
Сега осъзнах -- нямам предвид здравеопазването и образованието
да се оставят настрани, тях също трябва да развиваме.
Не казвам, че трябва да е едното или другото.
Нека видим как помощта може да бъде посредник, в партньорство.
Това е една идея.
Друга идея, за часния сектор.
Хората се страхуват да рискуват в континента.
Защо не се използват част от парите, за да се създадат механизми за гаранция,
което да позволи хората да поемат рискове.
(Ръкопляскания)
И накрая, понеже и двамата стоят от моята -- свърши ли ми времето?
Свърши ли ми времето?
Добре, не искам да забравя за най-важното.
Едно от нещата, върху които искам всички да си сътрудничат,
е да подкрепят жените, да създадат работни места. (Ръкопляскания)
Много неща се казаха за жените, няма нужда да ги повтарям.
Но има хора, жени, които създават работни места.
И знаем, изследванията ни показват,
че когато дадем ресурсите в ръцете на жената,
за това има едно иконометрично изследване,
доклада на Световната банка от 2000 година, който показва,
че трансферите в ръцете на жени водят до
по-здрави деца, повече за домакинството, повече за икономиката и т.н.
Това, което искам да кажа, че един от уроците, които можем да научим от тук е
-- не казвам че мъжете са от по-малко важни --
ясно е, че ако не са съпрузите, жените какво щяха да правят?
Ще се връщат вкъщи и ще са недоволни,
и ще се създадат проблеми, които не искаме.
Не искаме мъжете да бият жените си,
заради това, че нямат работа и неща от този род.
Но независимо от това, искам да подчертая това,
понеже причината е, че мъжете автоматично,
получават, не автоматично, но получават повече подкрепа.
Искам да си дадете сметка, че ресурсите
в ръцете на африканските жени са един мощен инструмент.
Има хора, които създават работа,
Беатрис Гакуба е създала 200 работни места в своя бизнес с цветя в Руанда.
Също Ибукун Авосика в Нигерия, със своя бизнес със мебели и изработка на столове.
Иска да се разрастне.
Има нужда от още 20 милиона.
Ще създаде още 100 или 200 работни места.
Това, което трябва да запомните от тук е как да обедините
ресурсите, за да поставите парите в ръцете на жените по средата,
които са подготвени:
Това са производители, които искат да се разширят и да създадат още повече работни места.
И най-накрая, какво трябва да направите,
за да станете част от това партньорство за помощи, правителство, частен сектор
и африканците, като индивиди?
Благодаря ви. (Ръкопляскания)