Ni har säkert alla sett en sådan här bild av havet,
men saken är den
att det mesta av havet inte alls ser ut så här.
Under det solbelysta ytvattnet
finns en främmande värld
som kallas skymningszonen.
Mellan 200 och 1000 meter under ytan
kan solljuset knappt skymtas.
Små partiklar virvlar ner genom mörkret
och glimtar av bioluminiscens
låter oss ana att vattnet är fullt av liv:
mikroorganismer, plankton, fiskar.
Allt som lever här uppvisar otroliga anpassningar
till utmaningarna som finns i en så extrem miljö.
Djuren blir föda till större rovdjur som valar, tonfisk,
svärdfisk och hajar.
Kanske finns tio gånger mer fiskbiomassa
än vad vi trodde förut.
Kanske finns mer än i resten av havet sammanlagt.
Det finns otaliga oupptäckta arter i dessa djupa vatten,
och livet i skymningszonen hänger ihop med jordens klimat.
Men ändå är skymningszonen knappt utforskad alls.
Det finns så mycket som vi ännu inte känner till.
Det tror jag att vi kan ändra på.
Det var därför jag blev intresserad av oceanografi.
För mig är det den perfekta blandningen
av vetenskap, teknik och det okända,
gnistan till så många nya upptäckter om livet på vår planet.
När jag gick på universitetet
var jag med på en expedition på Atlanten
med en grupp forskare som använde en kraftig laser
för att mäta mikroskopiska alger.
Det otroliga som hände på den resan
var att vi upptäckte något alla andra missat.
Fotosyntetiserande celler som var mindre än någon trott möjligt.
Nu vet vi att de där små cellerna är de vanligaste
fotosyntetiserande organismerna på jorden.
Den här otroliga upptäckten skedde tack vare att vi använde ny teknik
för att titta på livet i havet på ett nytt sätt.
Jag är övertygad om att upptäckterna som väntar i skymningszonen
kommer att vara lika fantastiska.
Vi vet så lite om skymningszonen eftersom den är svår att undersöka.
Den är otroligt stor
och sträcker sig från Norra till Södra ishavet
och runt hela jordklotet.
Den är olika från plats till plats.
Den förändras snabbt när vattnet och djuren rör på sig.
Och den är djup och mörk och kall, och trycket är enormt.
Vad vi redan vet är fascinerande.
Du kanske föreställer dig stora monster som lurar i djuphavet,
men de flesta av djuren är mycket små,
som den här prickfisken.
Och den här läskiga fisken är en borstkäft.
Tro det eller ej, men de här är jordens vanligaste ryggradsdjur,
och många är så små att ett dussin skulle få plats i det här röret.
Ännu mer intressant
är att de trots sin litenhet är så många att de ändå har en stor påverkan.
Djup sonar visar att djuren bildar tjocka lager.
Här syns de som röda och gula färger
vid runt 400 meter i dessa data.
Så mycket ljud studsar mot det här lagret
att det kan misstas för att vara havsbottnen.
Men här syns att det inte kan vara så, för lagret ligger djupare ner på dagen
och högre upp på natten
i ett mönster som upprepas dag efter dag.
Det här är faktiskt den största djurmigrationen på jorden.
Den inträffar jorden runt varje dag
och sveper genom världshaven som en stor, levande våg
där skymningszonens invånare färdas hundratals meter
för att på natten söka föda i ytvattnet
och på dagen leva relativt säkert i djupare, mörkare vatten.
De här djuren och deras rörelser förbinder ytvattnet och djuphavet
på viktiga sätt.
Djuren söker föda nära ytan
och tar med sig kolet i maten ner i djupet
och en del av kolet blir kvar där,
avskilt från atmosfären i hundratals eller tusentals år.
På så sätt kan migrationen hjälpa till att hålla koldioxid
borta från atmosfären
och begränsa växthuseffektens inverkan på vårt klimat.
Men många frågor återstår.
Vi vet inte vilka arter som rör på sig,
vad de äter,
vem som äter dem,
eller hur mycket kol de kan transportera.
Jag är en forskare som studerar livet i havet.
För mig är nyfikenhet en viktig drivkraft,
men det finns också annat som motiverar mig.
Vi måste svara på de här frågorna och det snart –
för skymningszonen är hotad.
Stora fiskebåtar ute på det öppna havet
har dammsugit upp
hundratusentals små räkliknande djur som kallas krill.
De mals till fiskmjöl
som används i fiskodlingar
eller till kosttillskott som krillolja.
Fiskeindustrin är på väg att utvidga verksamheten
till djupare vattenlager
i något som skulle kunna bli skymningszonens guldrusch,
bortom nationella föreskrifter för fisket.
Detta kan få oåterkalleliga, globala effekter
på havets liv och näringskedjor.
Vi måste hejda fiskets skadliga inverkan
och förbättra vår förståelse av den här viktiga delen av havet.
På Woods Hole Oceanographic Institution
har jag turen att få arbeta med kollegor som har samma stora intresse.
Tillsammans gör vi oss redo för en storskalig utforskning
av skymningszonen.
Vår plan är att börja direkt
med expeditioner på Nordatlanten
där vi tar oss an den stora utmaningen
att observera och studera skymningszonens otroliga diversitet.
För att kunna genomföra sådana omfattande utforskningar
måste vi integrera nya tekniker.
Låt mig visa ett färskt exempel som har förändrat vårt tänkande.
Satellitsändare på djur, bland annat hajar,
visar att många av de större rovdjuren
ofta dyker djupt ner i skymningszonen för att leta föda.
Och när vi kartlägger deras simmönster och jämför med satellitdata
ser vi att deras favoritplatser
hänger samman med havsströmmar och andra egenskaper.
Förr trodde vi att de här djuren fann all sin föda i ytvattnet.
Nu tror vi att de är beroende av skymningszonen.
Men vi måste fortfarande ta reda på hur de hittar de bästa födoplatserna,
vad de äter där
och hur mycket av deras mat som kommer från arter i skymningszonen.
Vi kommer också behöva ny teknik för att utforska kopplingen till klimatet.
Minns ni de här partiklarna?
Vissa av dem produceras av geléartade djur som kallas salper.
Salper är som supereffektiva dammsugare
som suger upp plankton och producerar snabbsjunkande avföring –
försök säga det snabbt tio gånger –
avföring som tar med sig kol djupt ner i havet.
Ibland stöter vi på enorma salpsvärmar.
Vi behöver veta var och när och varför och om
sådana kolsänkor påverkar jordens klimat.
För att klara dessa utmaningar måste vi utnyttja tekniken maximalt.
Vi kommer att använda kameror och provtagare på smarta robotar
för att undersöka djupen och följa salpernas och andra djurs hemliga liv.
Vi kommer att använda avancerad sonar
för att ta reda på hur många fiskar och andra djur som finns där nere.
Vi kommer att sekvensera DNA från miljön och utföra en sorts kriminalteknisk analys
för att ta reda på vilka arter där finns
och vad de äter.
Det finns så mycket vi inte vet om skymningszonen
att möjligheterna till nya upptäckter är praktiskt taget oändliga.
Se bara på de här vackra, fascinerande varelserna.
Vi vet knappt någonting om dem.
Och tänk hur många fler som väntar där nere
och som vi kan se med våra nya tekniker.
Entusiasmen inför detta är stor i vårt forskarlag
av havsforskare, ingenjörer och kommunikatörer.
Vi vet också att det brådskar.
Vi kan inte vrida tillbaka klockan till tiden före utfiskningen
av otaliga havsområden
som en gång verkade outtömliga.
Hur fantastiskt skulle det inte vara att välja en annan väg den här gången?
Skymningszonen är verkligen en global allmänning.
Vi måste lära känna och förstå den
innan vi kan förvalta den ansvarsfullt
och bedriva hållbart fiske.
Detta är inte bara en resa för forskare
utan för oss alla,
för besluten som vi gemensamt fattar
under nästa årtionde
kommer påverka havet
i århundraden framöver.
Tack.
(Applåder)