Lefogadom, hogy mindannyian láttak már hasonló képeket az óceánról,
de a helyzet az,
hogy az óceán legnagyobb része közel sem ilyen.
A napsütötte felszíni vizek alatt
létezik egy túlvilági birodalom,
amelyet homályzónaként emlegetnek.
200–1000 méterrel a felszín alatt
a napfény csak alig-alig csillan fel.
Apró részecskék örvénylenek lefelé a sötétben,
miközben a fel-felvillanó biolumineszcencia arról árulkodik,
hogy ezek a vizek hemzsegnek az élettől:
mikrobák, planktonok, halak vannak itt.
Minden itt található élőlény lenyűgöző módon alkalmazkodik
a szélsőséges környezet jelentette kihívásokhoz.
Ezek az állatok segítenek olyan csúcsragadozók ellátásában,
mint a bálna, a tonhal, a kardhal vagy a cápa.
Tízszer több halbiomassza lehet odalent,
mint azt korábban gondoltuk.
Sőt, talán több, mint az óceán többi részében együttvéve.
Számtalan felfedezetlen faj él a mély vizekben,
és a homályzóna élővilága összefügg a Föld éghajlatával.
A homályzóna gyakorlatilag mégis felderítetlen.
Sok mindent még nem tudunk róla.
Úgy vélem, ezen változtathatunk.
Pont az efféle kihívások miatt vonzódom az óceánkutatáshoz.
Ez a terület a tudomány, a technológia
és az ismeretlen tökéletes találkozását jelenti számomra,
a szikrát, amely oly sok áttörő felfedezéshez vezethet a földi életről.
Egyetemi hallgatóként
kutatócsoportot kísértem atlanti-óceáni expedícióra,
akik nagy teljesítményű lézerrel
vizsgáltak mikroszkopikus algákat.
Megdöbbentő dolog történt az úton:
felfedeztünk valamit, amit addig senki sem vett észre:
elképzelhetetlenül apró fotoszintetizáló sejteket találtunk.
Mára már tudjuk, hogy e sejtek
a leggyakoribb, fotoszintézist végző organizmusok a Földön.
Ezt a hihetetlen felfedezést a modern technológia használata tette lehetővé,
ugyanis így más perspektívából vizsgálhattuk meg az óceánt.
Meg vagyok róla győződve,
hogy a homályzónában is lélegzetelállító felfedezések várnak ránk.
Azért tudunk oly keveset a homályzónáról, mert a tanulmányozása igen nehéz.
Óriási kiterjedésű,
az Északi-sarktól a Déli-óceánig húzódik,
és az egész bolygón átível.
Helyenként eltérő tulajdonságú,
és a víz, valamint az állatok mozgása miatt gyorsan változik.
Mély, sötét és hideg, az ott uralkodó nyomás pedig hatalmas.
Amit viszont tudunk, az lenyűgöző.
Önök úgy képzelhetik, hogy a mély vízben hatalmas szörnyek ólálkodnak,
azonban az ott élő állatok többsége nagyon kicsi,
mint ez a gyöngyöshal.
Ez a vad kinézetű hal pedig a nagyszájúhal-alakúak közé tartozik.
Hiszik vagy sem, ezek a leggyakoribb gerincesek a Földön,
és sok faj olyan kicsi, hogy akár tucatnyi is beleférne ebbe a tartályba.
De van ennél érdekesebb is:
kicsik, de nagy számuk miatt erősek.
Mélyre hatoló hanglokátorok azt mutatják, hogy tömör rétegeket alkotnak.
Ezt a jelenséget az ábrákon 400 méternél látható
piros és sárga színek mutatják.
Akkora itt a hangvisszaverődés,
hogy tévedésből az óceán fenekének is hitték már.
De ha jobban megnézzük, ez lehetetlen, mivel a réteg napközben mélyen van,
viszont éjszaka felemelkedik,
és a jelenség minden nap ismétlődik.
Ez a legnagyobb állatvándorlás a Földön.
Minden nap végbemegy a bolygónk egész területén,
hatalmas élő hullámként söpörve végig a világóceánon:
a homályzóna lakói több száz métert tesznek meg,
hogy éjszakánként a felszíni vizekben táplálkozzanak,
majd napközben visszatérnek a mélyebb, sötétebb vizek viszonylagos biztonságába.
Ezen állatok és a vándorlásuk fontos módon kapcsolják össze
a felszínt és az óceán mélyét.
A felszínhez közel táplálkoznak,
így a táplálékkal szenet juttatnak a mélyebb vizekbe,
ahol a szén egy része lerakódik,
és több száz vagy több ezer évre kikerül a légkörből.
Ily módon a vándorlásuk elősegítheti,
hogy a szén-dioxid a légkörön kívül maradjon,
és csökkenjen a globális felmelegedés éghajlati hatása.
Azonban még mindig sok a kérdőjel.
Nem tudjuk, mely fajok vándorolnak,
mivel táplálkoznak,
velük ki táplálkozik,
vagy hogy mennyi szenet tudnak szállítani.
Az óceán élővilágát tanulmányozó tudós vagyok.
Kíváncsiságom nagy hajtóerő ebben a kérdésben,
de más is áll a motiváció hátterében.
Válaszokat kell keresnünk ezekre a kérdésekre, mégpedig gyorsan,
mert a homályzónát veszély fenyegeti.
A nyílt óceáni halfeldolgozó hajók
több százezer tonnányi
apró, rákszerű, krillnek nevezett állatot halásznak ki.
Ezeket haleledelbe darálják,
hogy kielégítsék a növekvő igényt vízi állatok tenyésztésére,
és táplálékkiegészítőket, pl. krillolajat, készítenek belőlük.
Az ipar azt tervezi,
hogy a halászterületét a középső zónára is kiterjeszti,
ez pedig egyfajta aranylázat indíthat el a homályzónában,
amelyre nem vonatkoznak a nemzeti halászati szabályozások.
Ez visszafordíthatatlan, globális szintű hatással lehet
a tengeri élővilágra és a táplálékhálókra.
Még a halászat hatásainak bekövetkezése előtt
meg kell értenünk az óceán ezen fontos részét.
A Woods Hole Oceanográfiai Intézetnél
szerencsém van olyan kollégákkal dolgozni, akiknek szintén ez a szenvedélyük.
Készen állunk arra, hogy együtt nagyszabású kutatást indítsunk
a homályzónában.
Észak-atlanti expedíciókat tervezünk
azonnali kezdéssel,
melyek során legyőzzük a nagy kihívásokat,
melyeket a homályzóna csodás változatosságának vizsgálata állít elénk.
Ez a többszintű, többdimenziós kutatás
új technológiák alkalmazását igényli.
Hadd mutassak be egy friss példát, amely megváltoztatta az elképzeléseinket.
Állatokra, pl. cápákra szerelt műholdas nyomkövetők kimutatják,
hogy sok csúcsragadozó
rendszeresen lemerül a homályzónába táplálékért.
Ha térképre visszük a mozgási szokásaikat, és összevetjük őket a műholdas adatokkal,
kiderül, hogy a táplálkozási csomópontok,
valamint az áramlatok és más jellemzők összefüggnek.
Korábban azt hittük, ezek az állatok csak felszíni vizekben táplálkoznak.
Most úgy véljük, a homályzónától függnek.
Azonban még ki kell derítenünk, hogyan lelnek rá a legjobb vadászmezőkre,
mivel táplálkoznak,
és mennyire függ az étrendjük a homályzónában élő fajoktól.
Az éghajlati összefüggések vizsgálatához is új technológiák kellenek majd.
Emlékeznek ezekre a részecskékre?
Néhányat szalpáknak nevezett zselészerű állatok termelnek.
A szalpák nagyon hatékony porszívókhoz hasonlóan
beszippantják a planktonokat, és gyorsan alámerülő kaki-galacsinokat –
ezt ismételjék meg tízszer és gyorsan –,
kaki-galacsinokat termelnek, melyek szenet juttatnak az óceán mélyére.
Néha a szalpák hatalmas csapatokba tömörülnek.
Ki kell derítenünk, nagy hatással van-e ez a szénmegkötés a Föld éghajlatára,
és ha igen, akkor hol, mikor és miért.
E kihívások leküzdéséhez a technológia határait kell feszegetnünk.
Kamerékkal és mintavevőkkel felszerelt okosrobotokkal
pásztázzuk majd az óceánt, hogy kövessük a szalpák és más állatok titkos életét.
Fejlett hanglokátorokkal állapítjuk meg
az odalenn élő halak és más állatok számát.
A környezet DNS-mintáinak szekvenálásával, kriminalisztikai pontosságú elemzéssel
kiderítjük majd, milyen fajok élnek ott,
és mivel táplálkoznak.
Mivel még oly sok minden ismeretlen számunkra a homályzónában,
közel végtelen az új felfedezések lehetőségének száma.
Nézzék csak ezeket a gyönyörű, lenyűgöző lényeket.
Alig tudunk róluk valamit.
Képzeljék el, hány másik faj él még odalenn arra várva,
hogy az új technológiáinkkal felfedezzük őket.
Az óceánbiológusokból, mérnökökből és kommunikátorokból álló csapatunk
nem lehetne ennél lelkesebb.
Emellett igen sürgős ügyről van szó.
Nem tudjuk visszafordítani
az egykor kimeríthetetlennek tűnő óceán számtalan részében véghez vitt
több évtizednyi túlhalászást.
De jó lenne, ha most más utat választanánk!
A homályzóna valóban a globális közjavak közé tartozik.
Először meg kell ismernünk és meg kell értenünk ahhoz,
hogy felelősségteljes őrei legyünk,
és remélhetőleg fenntarthatóan halászhassuk.
Ez a feladat nemcsak tudósoknak szól,
hanem mindannyiunknak,
ugyanis az elkövetkező évtizedben
közösen hozott döntéseink határozzák majd meg
az óceán sorsát
a további évszázadokban.
Köszönöm.
(Taps)