2010. augusztus 5.
Súlyos bányaomlás az észak-chilei San José rézbányában,
33 bányász rekedt 800 méter mélyen – ez az Empire State Building kétszerese –
a világ legkeményebb kőzete alatt.
Találnak egy csöppnyi zugot, amit menedékhelynek neveznek ki,
ahol nagy a hőség, mocskos,
és nagyjából két embernek tíz napra elegendő élelmük van.
A felszínen a szakemberek
hamarosan rájönnek: megoldást kell találni.
Nincs az az ipari fúrótechnika, amivel elég gyorsan át tudnának hatolni
ilyen kemény és ilyen mélységű kőzeten,
hogy megmentsék az ott rekedtek életét.
Azt sem tudják pontosan, hol az a menedékhely.
Még azt sem tudják, élnek-e még a bányászok.
Az sem világos, kik vannak szolgálatban.
Ennek ellenére 70 napon belül mind a 33-at felhozták élve a föld alól.
Ez a figyelemreméltó történet
a csapatszervezés esettanulmánya.
Mi az a "csapatszervezés?"
Csapatmunka vészhelyzetben.
Mindenféle határon – szaktudáson, távolságon,
időzónán, bármin –
átívelő emberek koordinálása és együttműködése,
jól végzett munka céljából.
Gondoljanak kedvenc csapatukra, mert ez egészen más.
A sportolók együtt, csapatban játsszák le azokat a csodás, sorsdöntő meccseket.
Azért győznek, mert együtt edzenek.
De ez csak úgy lehetséges, ha mindig ugyanazok a tagok a csapatban.
A csapatszervezés azonban más...
A csapatsportok kimerítik a csapat fogalmát,
szó szerinti értelemben.
Emberek stabil, jól körülhatárolt, észszerűen kicsiny csoportja,
akik együttműködve fáradoznak a közös siker eléréséért.
A csapatszervezés olyan, mintha a parkban kosaraznánk
a hivatalos, jól képzett csapat ellen.
Vajon ilyen felállásban melyik csapat fog győzni?
A válasz egyértelmű.
Akkor miért kutatom a csapatszervezést?
Azért, mert egyre inkább ilyen módon kell együtt dolgoznunk.
Nonstop, globális, feszített tempójú műveletek,
összevissza beosztások,
egyre szűkebb körű szakértelem,
egyre több közös munka, mindig különféle emberekkel,
a közös cél eléréséért.
A stabil csapat luxusa nekünk nem adatik meg.
Akinek ez megadatik, az feltétlenül éljen vele!
De manapság egyre több munkánkhoz
hiányzik ez a lehetőség.
Például a kórházak esetén.
Az évek során számos kutatást végeztem kórházakban.
Ezek történetesen napi 24 órában üzemelnek.
És a betegek – nos, ők mind mások.
Bonyolult és egyedi módon mások.
Egy átlagos fekvőbeteget nagyjából hatvanszor lát el a személyzet,
ott tartózkodása során.
Különböző műszakokban, más-más szakterületen,
nem egyforma szaktudással,
még az sem biztos, hogy névről ismerik egymást.
De kénytelenek koordinálni munkájukat, hogy a beteget
a legjobb ellátásban részesítsék. Különben tragikus véget ér a történet.
A csapatszervezés során persze nem mindig élet-halál a tét.
Gondoljunk bele, miből áll egy animációs film elkészítése,
egy díjnyertes animációs filmé.
Volt szerencsém eljutni a Disney-stúdióba,
és több mint 900 tudóst, művészt,
elbeszélőt, informatikust tanulmányozhattam,
hogyan dolgoztak rögtönzött csapatban, folyton változó beállításokkal
a csodálatos Jégvarázs elkészítésén.
Csak végezték a munkájukat együtt, mindig más csapatösszetételben,
sosem tudták, mi lesz a következő lépés.
Kétségtelenül nem ugyanaz
egy beteg ellátása az intenzív osztályon,
mint egy animációs film megtervezése.
De a különbségek mélyén sok bennük a közös vonás.
Különböző szaktudás kell különböző időkben,
nincsenek rögzített szerepek, sem rögzített teljesítések,
olyan dolgokat kell elvégezni, amiket korábban soha,
mindezt változó csapatösszetételben.
Nem könnyű így dolgozni,
de mint mondtam, egyre többen vagyunk, akiknek így kell dolgozni,
ezért ki kell tanulnunk.
Állítom, hogy ez különösen olyan munkához fontos,
ami összetett és kiszámíthatatlan,
valamint súlyos problémák megoldásához.
Paul Polman, az Unilever vezérigazgatója remekül megfogalmazta ezt:
"Olyan nagy és embert próbáló feladatokkal szembesülünk nap mint nap,
hogy egyre nyilvánvalóbb: képtelenség ezeket egyedül megoldani,
és igen szerényen tudomásul kell vennünk, hogy segítséget kell kérnünk másoktól."
Az élelmiszer- és vízhiány nem orvosolható egyénileg,
még külön cégekkel sem,
még külön szakágakkal sem.
Kiterjedt csapatmunkában kell dolgoznunk,
nagyszabású csapatszervezéssel.
Nézzük az intelligens városokat.
Talán hallottak már ezt-azt
vegyes használatú tervezésről, nulla energiafelhasználású épületekről,
intelligens mobilitásról,
zöld, élhető, csodálatos városokról.
Van szakszókincsünk, van jövőképünk,
a szükségletről nem is szólva.
Van technológiánk.
Két megatrend –
az urbanizáció: bolygónk egyre gyorsabban urbanizálódik;
és a klímaváltozás –
egyre inkább a városok felé mutat,
mint a megújulás kulcsfontosságú célpontjaira.
Manapság világszerte különféle helyeken
csapatokat szerveznek az emberek,
hogy zöld, élhető, intelligens városokat tervezzenek és építsenek.
Kemény innovációs kihívás.
Ahhoz, hogy jobban megértsem,
egy kezdő céget tanulmányoztam – intelligens városfejlesztő szoftvercéget –
csapattá szerveződtek egy ingatlanfejlesztővel,
néhány civil mérnökkel,
egy polgármesterrel,
egy építésszel, építtetőkkel, technológiai cégekkel.
Az volt a céljuk, hogy felvázolják egy intelligens város demóváltozatát.
Nos. Öt évet fektettek bele, ez alatt érdemben nem sok történt.
Eltelt hat év, még mindig semmi.
Igen-igen nehéznek tűnt csapatot szervezni
az egyes iparágak határai között.
Akkor hát mi legyen...
Véletlenül felfedeztük a programban
a "szakmai kultúraütközést", így neveztem el.
Önök is tudják, a szoftverfejlesztők és az ingatlanfejlesztők
eltérően gondolkodnak –
nagyon-nagyon eltérően:
más az értékrendjük, az időbeosztásuk – ez utóbbi igen fontos –
más szókincset használnak, nem egy nyelvet beszélnek,
ezért nem mindig értik meg egymást.
Szerintem ez nagyobb gondot jelent, mint ahogy általában gondoljuk.
Sőt, szerintem a szakmai kultúraütközés
igen nagy akadálya a jövőépítésnek, amit annyira szeretnénk elérni.
Ezért meg kell értenünk ezt a problémát,
rá kell jönnünk, hogyan oldjuk meg.
Hogyan lehetünk biztosak abban, hogy egy – nagy – csapatszervezés jól működik?
Évek óta erre a kérdésre keresem a választ
a kutatásaimmal,
különböző munkaterületeken.
A kérdés megválaszolásához először is
lépjünk vissza Chilébe.
Tanúi voltunk annak, hogy tíz hét alatt
eltérő foglalkozású, más-más cégnél dolgozó,
különböző iparágakból, más-más nemzetből származó
több száz fő csapatot szervezett.
A folyamat kibontakozása során
számos ötletet felvetettek, számos dolgot kipróbáltak,
kísérleteztek, tévedtek,
naponta éltek át hervasztó kudarcokat,
de nem adták fel, kitartottak,
és mentek tovább előre.
Tényleg azt tapasztaltuk akkor,
hogy szerények tudtak maradni
a valóban kemény kihívással szemben,
nyitottak voltak – ez a sok különböző egyén,
annyiféle szaktudással, különböző nemzetekből,
egészen nyitottak voltak arra, hogy társaik mit találnak ki.
Elszántan mertek kockáztatni is, hogy gyorsan rájöjjenek, mi válhat be.
Végül pedig, a történet 17 napja során
mindenhonnan áradtak az ötletek.
Ötletet adott André Sougarret, a zseniális bányamérnök,
akit a kormány nevezett ki a mentés irányítására.
Ötleteket adott a NASA.
A Chilei Elitalakulat.
Önkéntesek a világ minden tájáról.
Míg mi, köztük jómagam is, távolról figyeltünk,
ők lassú, keserves léptekkel haladtak a kőzeteken keresztül.
A tizenhetedik napon áttörték a követ a menedéknél.
Rendkívül fontos pillanat.
Elég volt egy kis bemetszés, és egy halom kísérleti technikával
meg tudták találni.
A következő 53 napban
az a keskeny járat életmentő lett,
élelmet, gyógyszert juttattak át, és azon keresztül kommunikáltak.
Közben odafent további 53 napon át folytatódott a csapatmunka,
hogyan tágíthatnák tovább a rést,
hogyan tervezzenek mentőkabint.
Ez az a kabin.
Aztán a hatvankilencedik napon,
huszonkét gyötrelmes órán át
egyesével felhúzták a bányászokat.
Hogyan kerülték el a szakmai kulturális ütközéseket?
Egy szóval így mondhatom "irányítás", de hadd fejtsem ki bővebben.
Csapatszervezés során
biztosak lehetünk abban,
hogy vannak vezetők minden szinten,
akik világosan jelezték: nincsenek kész válaszaik.
Nevezzük "helyzeti alázatnak."
Ez helyénvaló alázat.
Nem tudjuk, hogyan cselekedjünk.
Biztosak lehetnek abban, amint mondtam, mindenki nagyon nyitott volt,
és ez a helyzeti alázat
nyitottsággal társítva
pszichés biztonságérzetet teremt,
így kockáztatni merünk idegenekkel,
hisz be kell vallanunk: nehéz kiállni valamiért, ugye?
Nehéz segítséget kérni.
Nehéz ötletet felvetni, hátha butaságnak fog tűnni,
ha nem eléggé ismerjük társainkat.
Ehhez pszichés biztonságérzet kell.
Legyőzték azt, amit alapvető emberi kihívásnak tartok:
a tudás birtokában nehéz újat tanulni.
Sajnos, arra lettünk programozva, hogy úgy gondoljuk: mindent tudunk.
Ezért ne tévesszük szem elől – menni fog –
legyünk nyitottak,
hallgassuk meg, mit vetnek fel a többiek.
Ez a nyitottság egyfajta értelmezési nagylelkűséghez is vezethet.
Van azonban egy másik korlát is, amit mindannyian ismerünk.
Nem ülnének most itt, ha nem ismernék.
Ennek kifejtéséhez a "Vizsgaláz" című filmből fogok idézni.
Egyébként Hollywood szerint
így néz ki egy Harvard-professzor.
Döntsék el önök.
Ebben a híres jelenetben a professzor
köszönti az új elsős joghallgatókat,
és azt mondja: "Nézzenek balra. Nézzenek jobbra.
Egyikük jövőre már nem lesz itt."
Mi ennek az üzenete? "Vagy te, vagy én."
Buknod kell a győzelmemhez.
Ma már nem hinném, hogy sok szervezet fogadja így az újoncokat,
de még mindig gyakran érkeznek ezzel a szűkszavú üzenettel.
Vagy te, vagy én.
Szörnyen nehéz úgy együtt dolgozni, ha versenytársnak nézzük a többieket.
Ezt is le kell küzdenünk tehát,
és ha megtesszük, az eredmény elsöprő lesz.
Abraham Lincoln egyszer azt mondta:
"Nem igazán kedvelem azt az embert. Jobban meg kell őt ismernem."
Gondolkozzanak el ezen –
nem kedvelem, vagyis nem ismerem őt eléggé.
Egészen lenyűgöző.
Azt kell mondjam:
erre a szemléletre van szükség a hatékony csapatmunkához.
Egymástól elszigetelve is jutunk valamire.
De ha hátrálunk egy lépést, és együtt folytatjuk tovább,
csodákra vagyunk képesek.
Bányászokat menthetünk meg,
betegeket menthetünk meg,
gyönyörű filmeket forgathatunk.
A legjobb tanács, amit ennek eléréséért adhatok:
nézzenek balra, nézzenek jobbra.
Milyen hamar veszik észre szomszédjuk egyedi tehetségét,
szaktudását és reményeit,
és milyen gyorsan tudják neki átadni, ami önöknél van?
Ez a gondolkodásmód ugyanis elengedhetetlen ahhoz,
hogy csapatban dolgozzunk a létrehozható jövő felépítésén,
ami egyedül képtelenség lenne.
Köszönöm.
(Taps)