זה 5 באוגוסט 2010.
קריסה מסיבית במכרה הנחושת סן-חוזה בצפון צ’ילה
הותירה 33 גברים לכודים בעומק של 700 מטר -- זה פעמיים בניין האמפייר סטייט --
מתחת לאחד הסלעים הקשים בעולם.
הם ימצאו את דרכם למקלט קטן שתוכנן למטרה זו,
שם הם יחוו תנאים של חום קיצוני, טינופת
ומזון שמספיק בערך לשני אנשים למשך 10 ימים.
על פני האדמה זה לא ייקח זמן רב
למומחים להבין שאין פתרון.
אין טכנולוגיית קידוח בתעשיה שמסוגלת לחדור סלע
כל כך קשה וכל כך עמוק
מהר מספיק כדי להציל את חייהם.
לא ברור כל כך היכן הניצולים.
אפילו לא ברור אם הכּורים בחיים.
ואפילו לא ברור מי האחראי.
אולם בתוך 70 יום כל 33 הגברים יחולצו אל פני האדמה בחיים.
הסיפור יוצא הדופן הזה הוא מקרה בוחן
על כוחו של ציוות אד-הוק.
אז מה זה “ציוות אד-הוק“.
ציוות אד-הוק זו עבודת צוות קצרת טווח.
זה תיאום ושיתוף פעולה בין אנשים
שונים מהרבה בחינות --
מומחיות, מרחק, אזור זמן -- כל דבר שעולה על דעתכם --
כדי לבצע משימה מסויימת.
חישבו על קבוצת הספורט המועדפת עליכם, מכיוון שזה שונה.
קבוצות ספורט עובדות יחדיו - הקסם הזה, הנצחונות המפתיעים.
ובכן, קבוצות ספורט מנצחות מכיוון שהן מתאמנות.
אבל ניתן להתאמן אם יש איתכם את אותם חברי צוות לאורך זמן.
וכך אנשים חושבים על ציוות...
קבוצות ספורט מגלמות את ההגדרה של צוות --
ההגדרה הרישמית.
זה קבוצה יחסית קטנה, יציבה ותחומה של אנשים
שתלויים אחד בשני להשגת מטרה משותפת.
אפשר לחשוב על ציוות אד-הוק כמשחק מזדמן בפארק,
בניגוד לקבוצה רישמית ומאומנת.
ובכן, מי תנצח באליפות?
התשובה ברורה.
אז מדוע אני חוקרת ציוות אד-הוק?
זה מכיוון שזו הדרך שיותר ויותר מאיתנו נאלצים לעבוד בה כיום.
בתפעול גלובלי 24/7 בקצב גבוה,
שיבוץ משוגע למשמרות
ומומחיות שהולכת ומצטמצמת,
יותר אנשים מאיתנו נאלצים לעבוד עם אנשים שונים כל הזמן
כדי לבצע את העבודה שלנו.
אין לנו את המותרות של צוותים יציבים.
ובכן, כאשר ניתן לעבוד בצוות יציב -- אין ספק שזו הדרך המועדפת.
אולם יותר ויותר העבודה שלנו כיום
לא מאפשרת זאת.
אחד המקומות בו זה המצב הוא בתי חולים.
שם ביצעתי את המחקר שלי במשך השנים.
אז מסתבר שבתי חולים חייבים להישאר פתוחים 24/7.
והמטופלים -- ובכן, כולם שונים.
הם כולם שונים בדרכים מורכבות וייחודיות.
מאושפז טיפוסי פוגש כ-60 גורמי טיפול שונים
במהלך האישפוז שלו.
הם באים ממשמרות שונות, התמחויות שונות,
ותחומי מומחיות שונים,
וייתכן שאפילו אינם יודעים זה את שמו של זה.
אבל עליהם לתאם כדי שמטופל יקבל טיפול טוב.
כשהם לא מתואמים, התוצאה עלולה להיות טרגית.
כמובן, בציוות אד-הוק לא תמיד יש סכנת חיים ומוות.
חישבו מה נדרש על מנת ליצור סרט אנימציה --
סרט אנימציה עטור פרסים.
זכיתי לבקר ב“דיסני אנימציה”
ולבצע מחקר על מעל 900 מדענים, אמנים,
מספרי סיפורים, מדעני מחשב
בזמן שהצטוותו בתצורות שמשתנות כל הזמן
על מנת ליצור תוצרים מדהימים כמו “לשבור את הקרח“.
הם פשוט עובדים יחדיו, ולעולם לא באותה קבוצה פעמיים,
לא יודעים מה יקרה עוד מעט.
ובכן, לטפל במטופלים בחדר מיון
וליצור סרט אנימציה
הן כמובן מטלות שונות בתכלית.
אולם מעבר להבדלים, יש להן הרבה מהמשותף.
אתה צריך מומחיות שונה בזמנים שונים,
אין לך תפקיד קבוע, אין לך תוצרים קבועים,
אתה תעשה הרבה דברים שמעולם לא נעשו בעבר,
ולא ניתן לעשות זאת בצוות קבוע.
ובכן, לא קל לעבוד באופן הזה,
אולם, כפי שאמרתי, זו הדרך שרבים מאיתנו נאלצים לעבוד בה יותר ויותר,
כך שעלינו להבין אותה.
ואני אטען שזה נדרש במיוחד
בעבודה מורכבת ובלתי צפויה
וכדי לפתור בעיות גדולות.
פּול פּולמן, מנכ“ל “יונילוור“, מסביר את זה ממש טוב
כאשר הוא אומר: “הבעיות שעומדות בפנינו כיום הן כל כך גדולות ומאתגרות,
שזה די ברור שלא נוכל לטפל בהן לבד,
כך שיש ענווה בלדעת שעליך להזמין אנשים מבחוץ פנימה.”
בעיות כמו מחסור במזון ומים לא יכולות להיפתר על ידי בודדים,
אפילו לא על ידי חברות בודדות,
ואפילו לא על ידי סקטור יחיד.
אז אנחנו שואפים להצתוות בין קבוצות גדולות.
ציוות אד-הוק בקנה מידה ענק.
קחו, למשל, את המאמץ לטובת ערים חכמות.
ודאי כבר ראיתם חלק מהרטוריקה:
עיצובים לשימוש מעורב, בניינים עם חתימת פחמן מאופסת,
ניידות חכמה,
ערים ירוקות, מלאות חיים ונפלאות.
יש לנו את אוצר המילים, יש לנו את החזון,
שלא לדבר על הצורך.
יש לנו את הטכנולוגיה.
שני מגה-טרנדים --
עיוּר -- אנחנו הופכים לכוכב עירוני יותר --
ושינויי אקלים --
הגבירו את היחס אל ערים
כמטרה קריטית לחדשנות.
ועכשיו בכל העולם, במקומות שונים,
אנשים מיצתוותים
על מנת לתכנן ולנסות ליצור ערים חכמות, מלאות חיים וירוקות.
זה אתגר חדשנות עצום.
על מנת להבין אותו טוב יותר,
חקרתי חברת הזנק -- חברת הזנק לתוכנה עבור ערים חכמות --
בזמן שהם הצתוותו עם יזמי נדל“ן,
כמה מהנדסים אזרחיים,
ראש עיר,
ארכיטקט, קבלני בניה, מספר חברות הייטק.
המטרה שלהם היתה לבנות מהיסוד עיר חכמה לדוגמה.
טוב. אז חמש שנים לתוך הפרוייקט, לא הרבה קרה.
שש שנים -- ועדיין לא היתה פריצת דרך.
נראה שציוות אד-הוק מעבר לגבולות תעשיה
היה ממש ממש קשה.
טוב, אז...
בלי כוונה גילינו בפרוייקט הזה
מה שאני קוראת לו: “התנגשות תרבות מקצועית”
אתם יודעים -- מהנדסי תוכנה ויזמי נדל“ן
חושבים אחרת...
ממש אחרת:
ערכים שונים, קבועי זמנים שונים -- קבועי זמנים זה עניין משמעותי --
וז’רגון שונה. שפה שונה.
ככה שלא תמיד הם רואים דברים באותו אופן.
אני חושבת שזו בעיה גדולה בהרבה ממה שרובנו תופסים.
למעשה, אני חושבת שהתנגשות תרבות מקצועית
היא מכשול משמעותי לבניית העתיד שאנחנו שואפים אליו.
ולכן זו הופכת לבעיה שעלינו להבין אותה,
בעיה שעלינו להבין כיצד לפצח אותה.
אז איך ניתן להבטיח שציוות אד-הוק מצליח -- במיוחד בגדול?
זו בעיה שניסיתי לפתור במשך מספר שנים
במקומות עבודה שונים
במסגרת המחקר שלי.
ובכן, כדי להתחיל לקבל מושג על התשובה לשאלה הזו,
בואו נחזור לצ’ילה.
בצ’ילה היינו עדים לעשרה שבועות של ציוות אד-הוק
של מאות יחידים
ממקצועות שונים, חברות שונות,
סקטורים שונים, ואפילו לאומים שונים.
וככל שהתהליך הזה התקדם,
היו להם הרבה רעיונות, הם ניסו הרבה דברים,
הם ניסו -- הם נכשלו.
הם חוו כשלונות מייאשים על בסיס יומי,
אבל הם התאוששו, אספו כוחות,
והמשיכו קדימה.
ובאמת, מה שראינו שם
זה שהם היו מסוגלים להצטנע
בפני האתגר האמיתי שלפניהם,
סקרנים -- כל האנשים הכל כך שונים,
במיוחד מומחיות מגוונת. גם הבדלי הלאום.
הם היו סקרנים לגבי מה כל אחד יכול לתרום.
והם היו מוכנים לקחת סיכונים ללמוד מהר את מה שעשוי לעבוד.
ובסופו של דבר, לאחר 17 יום לתוך הסיפור המדהים הזה,
רעיונות הגיעו מכל כיוון אפשרי.
הם הגיעו מאנדרה סוגרט, שהוא מהנדס כּריה מבריק,
שמונה על ידי הממשלה להוביל את מאמץ החילוץ.
הם הגיעו מ“נאסא“.
הם הגיעו מהכוחות המיוחדים הצ’ילאנים.
הם הגיעו ממתנדבים מרחבי העולם.
ובזמן שרבים מאיתנו, כולל אותי, צפינו מרחוק,
החבר’ה הללו הצליחו להתקדם לאט ובקושי דרך הסלע.
ביום ה-17 הם הצליחו לחדור עד לחלל המקלט.
זה היה רגע מכונן.
ובאמצעות חתך קטן מאוד הם הצליחו למצוא אותו
באמצעות אוסף של טכניקות ניסיוניות.
וכך ב-53 הימים הבאים,
קו החיים הצר הזה יהיה הנתיב
שדרכו יעבירו אוכל, תרופות ותקשורת,
בזמן שעל פני הקרקע, במשך 53 ימים נוספים הם ימשיכו בעבודת צוות
למצוא דרך ליצור פתח גדול הרבה יותר
וגם לתכנן קפסולה.
זאת הקפסולה.
וכך ביום ה-69
במשך מעל 22 שעות מורטות עצבים,
הם הצליחו לשלוף את הכּורים אחד אחד.
אז איך הם הצליחו להתגבר על התנגשות תרבות מקצועית?
אומר במילה אחת: מנהיגות. אבל תנו לי לפרט.
כאשר ציוות אד-הוק מצליח,
אתה יכול להיות בטוח שכמה מנהיגים,
מנהיגים בכל הרמות,
היו ברורים לגמרי שאין להם את התשובות.
בואו נקרה לזה “ענווה תלויית מצב“.
זו ענווה נאותה.
איננו יודעים כיצד לעשות את זה.
אתם יכולים להיות בטוחים, כפי שאמרתי קודם, אנשים היו מאוד סקרנים,
והענווה תלויית מצב הזו
בשילוב סקרנות
יוצרת תחושה של ביטחון פסיכולוגי
שמאפשרת לך לקחת סיכונים בחברת זרים,
כי בואו נודה: קשה להרים קול -- נכון?
קשה לבקש עזרה.
קשה להציג רעיון שעשוי להישמע טיפשי
אם אתה לא מכיר את האנשים היטב.
אתה צריך ביטחון פסיכולוגי כדי לעשות את זה.
הם התגברו על מה שאני נוהגת לקרוא האתגר האנושי הבסיסי:
קשה ללמוד אם אתה כבר יודע.
ולמרבה הצער, אנחנו מקובעים לחשוב שאנחנו יודעים.
ולכן עלינו להזכיר לעצמנו -- ואנחנו יכולים לעשות את זה --
להיות סקרנים;
להיות סקרנים לגבי מה יש לאחרים להציע.
והסקרנות גם יכולה להוליד סוג של נדיבות בפרשנות.
אבל יש מכשול נוסף שכולנו מכירים.
לא הייתי כאן אם לא ידעתם את זה.
וכדי להסביר את זה אני אצטט מהסרט “המרוץ אחר הגלימה“.
אגב, ככה הוליווד חושבת
שפרופסור ב“הרווארד” אמור להראות.
תשפטו אתם.
הפרופסור בסצינה המפורסמת,
הוא מקבל בברכה את הכיתה החדשה של שנה א′
ואומר: “הסתכלו לשמאלכם. הסתכלו לימינכם.
אחד מכם לא יהיה פה בשנה הבאה.”
מה המסר שהם שמעו? “זה אני או אתה.”
בשביל שאני אצליח אתה חייב להיכשל.
ובכן, אני לא חושבת שיש הרבה ארגונים שמקבלים חדשים ככה היום,
אבל עדיין, לעיתים קרובות אנשים מגיעים כבר עם תחושה של מחסור.
זה אני או אתה.
זה ממש קשה לגבש קבוצה אם בלי כוונה אנשים רואים אחד את השני כמתחרים.
אז עלינו להתגבר גם על זה,
וכשאנחנו מצליחים, התוצאה עשויה להיות מדהימה.
אברהם לינקולן פעם אמר,
“אני לא מחבב את האיש הזה כל כך. אני חייב להכיר אותו טוב יותר.”
חישבו על זה --
אני לא מחבב אותו -- משמעותו שאני לא מכיר אותו מספיק טוב.
זה יוצא מן הכלל.
אני חייבת לומר שזו דרך המחשבה.
זו בדיוק דרך המחשבה שצריך כדי לגבש צוות אד-הוק באופן אפקטיבי.
בבדידותנו אנו יכולים לעשות דברים.
אבל כאשר אנחנו הולכים צעד אחורה, מושיטים יד ומסתכלים מעבר,
ניסים יכולים לקרות.
ניתן לחלץ כּורים,
ניתן להציל מטופלים,
ניתן ליצור סרטים יפיפיים.
כדי להגיע לשם, אני חושבת שאין עצה טובה יותר מאשר:
הסתכל לשמאלך, הסתכל לימינך.
כמה מהר תוכל לזהות את הכשרונות, המיומנויות
והתיקוות הייחודיות של שכנך,
וכמה מהר, בתורך, תוכל להקרין את מה שלך יש להביא?
מכיוון שעבורנו ציוות אד-הוק לבניית העתיד שאנחנו יודעים שנוכל ליצור
שלא נוכל ליצור לבדנו,
זו דרך המחשבה שאנחנו זקוקים לה.
תודה לכם.
(תשואות)