Ne zanimaju nas žrtve,
već preživeli.
I u velikim i u malim stvarima,
na žene gledamo
kroz priču o žrtvi.
Nevidljivo se ne može izbrojati.
Niti nas zanima ono što ne vidimo.
Ali ovo je lice
otpora.
Pre šest godina
sam počela da pišem o ženama preduzetnicima
za vreme i posle ratova.
Namera mi je bila da napišem dobru priču
o ekonomiji, sa sjajnim likovima, koju niko drugi nije pričao,
za koju sam mislila da je bitna.
Na kraju su to ispale žene.
Sa 30 godina sam napustila ABC vesti, karijeru koju sam volela,
da bih upisala ekonomski fakultet,
o kome nisam skoro ništa znala.
Ni jedna od žena sa kojima sam odrasla u Merilendu
nije završila fakultet,
a kamo li ekonomski.
Ali su naporno radile da bi prehranile decu
i platile račune.
Od malh nogu sam videla
da je dobar posao sa pristojnom zaradom
najvažniji za porodice
sa novčanim problemima.
Ako se već priča o poslovima,
mora da se priča o preduzetnicima.
A ako se priča o preduzetnicima
u uslovima za vreme i posle rata,
mora da se priča o ženama,
jer one predstavljaju preživele.
Neposredno nakon genocida u Ruandi,
žene su činile 77% stanovništva.
Želela bih da vas upoznam
sa nekim od preduzetnika koje sam srela
i da vam pokažem šta sam od njih naučila.
2005. godine sam u Avganistanu
pisala članak za Financial Times,
i tu sam upoznala Kamilu,
koja mi je rekla da je odbila
posao u međunarodnoj kompaniji,
sa mesečnom platom od skoro $2.000,
što je za te uslove ogromna suma.
Rekla je da je odbila
kako bi započela svoj sledeći posao,
školu za preduzetnike, gde bi muškarci
i žene iz čitavog Avganistana
mogli da uče o poslovanju.
Rekla je da je ekonomija
ključna za budućnost zemlje.
Dugo nakon odlaska internacionalnih kompanija,
jaka ekonomija bi osigurala
mir i bezbednost.
Rekla je da je za žene ekonomija još važnija,
jer dobra zarada donosi poštovanje,
a za žene je novac moć.
Zapanjila sam se.
Ta devojka nije ni živela u vreme mira,
ali je uspela da zvuči kao kandidat iz ,,Šegrta''.
(Smeh)
Pitala sam je odakle zna toliko o poslovanju.
Odakle takva strast?
Odgovorila je da joj je to već treći posao.
Prvi je započela za vreme vlasti Talibana,
i bavio se šivenjem.
I bio je veoma uspešan,
jer je zapošljavao žene iz čitavog komšiluka.
Tako je postala preduzetnik.
Razmislite o tome:
to su devojke koje su uprkos opasnosti
zarađivale za hleb,
iako nisu smele ni da izađu na ulicu.
Za vreme ekonomske krize,
dok su ljudi prodavali lutke, pertle,
vrata i prozore
kako bi preživeli,
te devojke su za mnoge
stvarale razliku između
gladi i života.
Nisam mogla da se okanem te priče,
jer gde god da odem, sretala bih još takvih žena
za koje niko ne zna,
niti želi da zna.
Zatim sam otišla u Bosnu,
i pri početku istraživanja sam srela zvaničnika MMF-a
koji je rekao da izgleda
da u bosanskoj ekonomiji nema žena,
ali u blizini ima žena koja prodaje
sir pored puta.
Možda mogu sa njom da razgovaram.
Nastavila sam da izveštavam
i već sledećeg dana sam upoznala Narcisu Kavazović,
koja je baš tada otvarala fabriku
na bivšem sarajevskom frontu.
Posao je započela
zauzevši napuštenu garažu;
šila je čaršave i jastučnice,
pa ih prodavala na pijacama širom grada
kako bi izdržavala
12 ili 13 članova porodice
koji su od nje zavisili.
Kad smo se srele, imala je 20 zaposlenih,
uglavnom žena,
čija su deca tek kretala u školu.
A to je samo početak.
Srela sam žene koje su vodile fabrike esencijalnih ulja,
vinarije,
čak i najveću reklamnu agenciju u državi.
Sve te priče su postale naslovnica
ekonomskog izdanja Herald Tribune.
Kada je priča objavljena,
poslala sam je onom zvaničniku MMF-a
uz poruku: ,,Ukoliko tražite preduzetnike
za sledeći sastanak investitora,
evo nekoliko žena.''
(Aplauz)
Ali uzmite u obzir
da taj zvaničnik MMF-a nije jedini
koji žene smatra zanemarljivim.
Namerno ili ne, predrasude
i netačne pretpostavke
su sveprisutne.
Kada se pomenu ,,mikrofinansije'',
na šta se prvo pomisli?
Uglavnom na žene.
A kada se kaže ,,preduzetnik'',
uglavnom na muškarce.
Zbog čega?
Zato što imamo premala očekivanja
kada je reč o ženama.
Mikrofinansije su vrlo moćna alatka
na putu ka samostalnosti i samopoštovanju,
ali moramo da gajimo više od mikro-nada
i mikro-ambicija za žene,
jer one od sebe očekuju mnogo više.
Žele da sa mikro pređu na srednje i više.
A na mnogim mestima
su to i uspele.
U SAD će poslovi koje vode žene
do 2018. stvoriti 5,5 miliona radnih mesta.
U Južnoj Koreji i Indoneziji
žene drže oko pola miliona firmi.
U Kini žene vode
20% malih preduzeća.
Za sve zemlje u razvoju,
ta cifra iznosi ukupno 40-50%.
Gde god da krenem,
srećem neverovatno zanimljive preduzetnike
koji traže pristup finansijama, tržištima
i postojećim poslovnim mrežama.
Često ih ignorišu
jer im je teže pomoći.
Mnogo je veći rizik dati zajam od $50.000
nego od $500.
Po rečima Svetske Banke,
žene preduzetnici su zaglavljene u mestu.
Vlasnice malih preduzeća
ne mogu da sakupe sredstva za proširenje,
a one u mikrobiznisu
ne mogu da ga prevaziđu.
Nedavno sam u Stejt Departmentu u Vašingtonu
upoznala neverovatno strastvenu ženu preduzetnika iz Gane.
Prodaje čokoladu.
Nije došla u Vašington
tražeći poklon ili mikrozajam,
već ozbiljnu investiciju
kako bi mogla da izgradi fabriku
i kupi neophodnu opremu
za izvoz čokolade
u Afriku, Evropu, Bliski Istok,
pa i šire -
pomoću čega bi zaposlila
više od 20 ljudi
koji već rade za nju,
i što bi pojačalo ekonomiju
njene domovine.
Na sreću, već znamo
koje metode uspevaju.
Naučili smo to
iz teorije i iskustva.
Ne moramo da smišljamo rešenja jer ona već postoje -
povoljne pozajmice
zasnovane na prihodu, a ne imovini,
sa sigurnim ugovorima umesto zaloga,
pošto dosta žena ne poseduje zemljište.
A Kiva.org, servis za mikropozajmice,
eksperimentiše sa prikupljanjem sredstava za male i srednje
pozajmice od korisnika interneta.
I to je samo početak.
U poslednje vreme je moderno
žene zvati ,,tržištem u razvoju trišta u razvoju''.
Mislim da je to sjajno.
Znate li zašto?
Jer kao neko u finansijskom sektoru
znam da je protekle decenije
u tržišta u razvoju uloženo najmanje 500 milijardi dolara.
Investitori tu vide potencijal za zaradu
dok ekonomski razvoj usporava,
pa su stvorili finansijske ugovore
i inovacije
prema potrebama tržišta u razvoju.
Zar ne bi bilo divno
kada bismo sve lepe reči
potkrepili novcem
i investicijom od 500 milijardi dolara
iskoristili ekonomski potencijal žena?
Zamislite samo o povoljnim posledicama
po radna mesta, produktivnost,
zapošljavanje, negu dece,
smrtnost majki, stopu pismenosti
i još mnogo toga.
Jer, prema Svetskom ekonomskom forumu,
veća ekonomska konkurentnost direktno smanjuje
razliku u zaradi među polovima.
Ni jedna država nije uspela da ukloni
razliku u udelu polova u radnoj snazi -
ni jedna.
Drago nam je
što imamo ovu neverovatnu priliku
i mnogo prostora za razvoj.
Vidite,
ovde se ne radi o dobročinstvu,
već o globalnom razvoju
i zapošljavanju.
Radi se o načinu investiranja
i gledanja na žene.
Žene ne mogu više da istovremeno
budu polovina stanovništva
i ugrožena grupa.
(Aplauz)
Često mi tokom zanimljivih rasprava
novinari kažu: „Gejl, lepe su ti priče,
ali radi se o izuzecima.''
Tu se zamislim iz više razloga.
Prvo, ako su izuzeci,
em ih ima dosta,
em su značajni.
Drugo, kad pričamo o uspešnim muškarcima,
sa pravom ih smatramo
ikonama ili pionirima ili inovatorima
na koje se treba ugledati.
Kad je reč o ženama,
one su ili zanemarljivi izuzeci,
ili greške koje treba ignorisati.
Na kraju,
promene u svim društvima sveta
vrše samo oni
koji su najizuzetniji.
Zašto onda ne bismo slavili
te tvorce promena i radnih mesta,
umesto da ih zanemarimo?
Lično sam vezana za tu priču o otpornosti,
koja mi je umnogome oblikovala život.
Imala sam samohranu majku
koja je danju radila kao teleoperater,
a noću prodavala plastično posuđe
kako bi mi pružila sve što je mogla.
Kupovale smo kuponima
i na odloženo u komisionima,
a kad joj je otkriven četvrti stepen karcinoma dojke
i više nije mogla da radi,
prijavile smo se i za socijalnu pomoć.
A kada bih počela da sažaljevam sebe,
kao što umeju devojčice od 9 ili 10 godina
rekla bi mi: „Dušo, u odnosu na velike svetske tragedije,
ovo nije ništa posebno.''
(Smeh)
Kad sam se upisivala na ekonomski fakultet
i bila sigurna da neću uspeti
jer niko koga poznajem nije uspeo,
posetila sam tetku koju je muž godinama tukao,
i kojoj je posle propalog braka
ostalo jedino dostojanstvo.
Rekla mi je:
„Ne nameći sebi tuđa ograničenja.''
A kad sam se požalila baki,
veteranu Drugog svetskog rata,
koja je 50 godina radila na filmovima,
a mene izdržavala od 13. godine,
da se plašim
da neću pronači novi posao
ako odbijem onaj iz ABC
i počnem studije u inostranstvu,
rekla je: „Mala, da ti kažem dve stvari.
Prvo, stipendija se ne odbija,
i drugo, u Mekonaldsu uvek ima mesta.''
(Smeh)
„Naći ćeš posao. Samo napred.''
Žene iz moje porodice
nisu izuzeci.
Žene u ovoj sobi, ili one koje gledaju
u Los Anđelesu i širom sveta,
nisu izuzeci.
Mi nismo ugrožena grupa.
Mi smo većina.
I već predugo
potcenjujemo same sebe,
a drugi nas ne shvataju ozbiljno.
Došlo je vreme da od žena
očekujemo više,
da ulažemo više i utrošimo novac
na korist svih žena sveta.
Možemo da promenimo stanje stvari,
i to ne samo za žene,
već i za svetsku ekonomiju,
kojoj očajnički treba njihov doprinos.
Zajedno možemo da se pobrinemo
da ti takozvani izuzeci
postanu pravilo.
Kad promenimo mišljenje o sebi,
promeniće ga i drugi.
Vreme je da svi počnemo
da očekujemo više.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)