Ние не инвестираме в жертви,
инвестираме в оцеляващи.
И по много начини, и големи, и малки
идеята за жертвата
определя начина, по който виждаме жените.
Не можеш да преброиш това, което не виждаш
и ние не инвестираме в това, което е невидимо за нас.
Но това е лицето на
съпротивата.
Преди шест години
започнах да пиша за жените предприемачи
по време и след конфликт.
Исках да напиша увлекателна икономическа история,
със страхотни герои, която никой друг не разказваше
история, която мислех имаше значение.
И това в крайна сметка бяха жените.
Бях напуснала ABC news и кариера, която обичах на 30 години
за бизнес училище,
път, за който не знаех почти нищо.
Нито една от жените, с които бях израстнала в Мериленд
не беше завършила колеж,
да не говорим бизнес училище.
Но те се бяха борили да хранят децата си
и да плащат наема си.
И аз видях, още от малка,
че да имаш прилична работа и да печелиш добре
създава голямо предимство
за семействата, които се бореха.
Затова ако говорим за работа,
трябва да говорим за предприемачество.
И ако говорим за предприемачество
в зони на конфликт и след конфликт,
трябва да говорим за жени,
защото те са населението, което е останало там.
Руанда, веднага след геноцида
имаше население състоящо се от 77 процента жени.
Искам да ви представя
някои от тези предприемачи, които срещнах
и да споделя с вас това, което ме научиха през годините.
Бах в Афганистан през 2005,
за да работя върху статия за "Файненшъл таймс"
и там срещнах Камила,
млада жена, която ми каза че току що е отхвърлила
работа за интернационална компания,
която е щяла да й плаща почти 2000 долара на месец --
астрономическа сума в тази среда.
И тя е отказала офертата, ми каза,
защото смята да почва следващия неин бизнес,
консултация за предприемачи,
която ще обучава на бизнес умения
мъжете и жените в цял Афганистан.
Бизнеса, ми каза тя,
е критичен за бъдещето на страната.
Защото дълго след като този кръг от интернационални компании си тръгне
бизнесът ще осигури на страната
мир и сигурност.
И тя каза, бизнесът е дори по-важен за жените,
защото печелейки доходи печелиш уважение
и парите са сила за жените.
И аз бях изумена.
Имам предвид, ето тук имаше едно момиче, което никога не бе живяло в мир,
което някак си бе започнало да звучи като кандидат за "Стажантът."
(Смях)
Затова я попитах: "Откъде знаеш толкова много за бизнеса?"
"Защо говориш с такава страст за него?"
Тя каза: "О, Гейл, това е всъщност моят трети бизнес.
Моят пръв беше в правенето на рокли.
Започнах още, докато талибаните бяха на власт.
И това всъщност беше прекрасен бизнес,
защото осигурявахме работа за жените в целия квартал.
И така станах предприемач."
Помислете за това:
има момичета, които се осмеляват във времена на опасност
да печелят хляба си,
през години, в които даже не могат да излизат на улицата свободно.
И по време на икономически колапс,
когато хората продават кукли и връзки за обувки
и прозорци и врати,
само за да оцелеят,
тези момичета създават разликата
между оцеляване и глад
за толкова много.
Не можех да оставя тази история, нито тази тема,
защото навсякъде където ходех срещах повече от тези жени,
за които никой не знаеше
нито искаше да знае.
Бях в Босна
и на по-ранен етап от интервютата ми се срещнах с представител на МВФ,
който каза: "Знаеш ли, Гейл,
не мисля, че изобщо има жени, които се занимават с бизнес в Босна.
Но има една жена, която продава сирене наблизо,
на пътя.
Може би трябва да искаш от нея интервю."
Затова тръгнах из страната
и в първия ден срещнах Нарциса Кавазович,
която отваряше нова фабрика
на бившата военна линия в Сараево.
Бе почнала бизнеса си
в изоставен гараж,
шиейки завивки и калъфки,
които след това продавала на пазарите около града,
за да може да издържа
12-те или 13-те членове на семействата,
разчитащи на нея за оцеляването си.
Когато се срещнахме тя вече имаше 20 работници,
повечето жени,
които пращаха децата си на училище.
И тя бе само началото.
Срещнах се с жени управляващи нефтени бизнеси,
винарни
и дори най-голямата в страната рекламна компания.
Всички тези истории заедно
станаха статия за "Хералд Трибюн."
И когато тази статия излезе,
я изпратих на представителя на МВФ
и му писах: "В случай, че търсите предприемачи,
които да включите в следващата си инвестиционна конференция
ето и няколко жени."
(Аплодисменти)
Но помислете за това.
Този представител на МВФ съвсем не е единственият,
който автоматично заприходява жените към микробизнеса.
Предубежденията, интернационални или локални
са устойчиви,
както и подвеждащите мисловни модели.
Когато видите думата "микрофинансиране,"
какво ви идва на ум?
Повечето хора ще кажат -- жени.
И когато видите думата "предприемач"
повечето хора мислят за мъж.
Защо е така?
Защото се целим ниско и мислим на дребно,
когато става въпрос за жени.
Микрофинансирането е невероятно мощен инструмент,
който води до себеиздръжка и себеуважение,
но трябва да се придвижим над микро-надеждите
и микроамбициите за жените,
защото те имат толкова по-големи надежди за самите себе си.
Те искат да се придвижат от микро към междинно и нагоре.
И на много места
вече са там.
В САЩ, жените собственици на бизнес,
ще създадат 5,5 милиона нови работни места до 2018.
В Южна Корея и Индонезия
жените притежават почти половин милион фирми.
В Китай жените управляват 20 процента
от всички дребни бизнеси.
И като цяло в развиващите се страни
тази цифра е около 40, 50 процента.
Почти навсякъде, където отивам
се срещам с невероятно интересни предприемачи,
които търсят достъп до финанси, достъп до пазари
и утвърдени бизнес мрежи.
Те често са игнорирани,
защото е по-трудно да им се помогне.
Много по-рисковано е да дадеш заем от 50 000 долара,
отколкото да дадеш такъв от 500.
И както Световната Банка скоро отбеляза,
жените са заклещени в капана на продуктивността.
Тези в малкия бизнес
не могат да получат капитала, който им е нужен, за да пораснат
и тези в микробизнесите
не могат да израснат от тях.
Скоро бях в Държавния департамент, във Вашингтон,
и се срещнах с един невероятен предприемач от Гана.
Тя продава шоколад.
И беше дошла във Вашингтон,
не да търси подаяния или микрозаеми.
Беше дошла да търси сериозна инвестиция,
за да може да построи фабрика
и да закупи необходимото оборудване,
за да изнася шоколад
към Африка, Европа, Близкия Изток
и още по-надалеч --
капитал, който щеше да й помогне да наеме
повече от 20-те човека,
които вече работеха за нея
и капитал, който щеше да захрани
икономическото развитие на страната.
Добрите новини са,
че знаем, че това работи.
Теорията и емпиричните доказателства
вече са ни научили на това.
Не е нужно да изобретяваме решения, защото ги имаме --
парични заеми,
базирани на доходи, не на активи,
заеми, базирани на договори, не на обезпечение,
защото жените често не притежават земя.
Kiva.org, сайтът за микрозаеми,
в момента експериментира с набиране на
малки и средни по размер заеми от групи от хора.
И това е само за начало.
Наскоро се беше зародила модата
жените да се наричат "новия пазар на новия пазар."
Мисля, че това е чудесно.
Знаете ли защо?
Защото -- и го казвам като някой, който работи във финансиране --
близо 500 милиарда долара
са били инвестирани в новите пазари през последното десетилетие.
Защото инвеститорите виждат потенциала
във време на бавен икономически растеж
и затова създават финансови продукти
и финансови иновации,
съобразени с новите пазари.
Колко чудесно би било
ако бяхме подготвени да заменим празните думи
с портфейли
и да инвестираме 500 милиарда,
освобождавайки икономическия потенциал на жените?
Само помислете за ползите
що се отнася до работни места, продуктивност,
заетост, храна за децата,
смъртност при майките, образование
и още много.
Защото, както Световният икономически форум отбеляза,
малките разлики в половете са директно свързани
с увеличена икономическа конкурентноспособност.
И нито една страна в света
не е елиминирала тази разлика --
нито една.
Добрата новина е,
че това е невероятна възможност.
Имаме толкова много пространство да растем.
Както виждате
това не е за да направим "добро,"
става въпрос за глобалния растеж
и глобалната заетост.
Става въпрос за това как инвестираме
и за това как виждаме жените.
И жените не могат повече да бъдат
едновременно половината население
и обект на специален интерес.
(Аплодисменти)
Често влизам в интересни дискусии с репортери,
които ми казват: "Гейл, това се чудесни истории,
но ти пишеш за изключенията."
Това ме кара да се спра на въпроса поради няколко причини.
Първо, за изключенията,
те са доста
и са все важни.
Второ, когато говорим за мъже, които успяват,
правилно ги считаме
за икони, пионери, иноватори,
чийто пример да се следва.
А когато говорим за жени,
те са или изключения, които трябва да не се взимат под внимание
или отклонения, които се игнорират.
И на последно място,
няма нито едно общество на света,
което да не се променя
от изключенията.
Затова защо не празнуваме и отбелязваме
жените, които променят нещата и създават работни места,
вместо да се отвръщаме от тях?
Тази съпротива е нещо много лично за мен
и по много начини е повлияла на живота ми.
Моята майка бе самотна майка,
която работеше в телефонна компания през деня
и продаваше пластмасови кутии през ноща,
за да имам възможности пред себе си.
Пазарувахме с купони за намаление,
на вересия и в магазини на консигнация,
и когато тя се разболя от рак на гърдата
и повече не можеше да работи,
дори подадохме молба за купони за храна.
И когато се случваше да се самосъжалявам
както 9-10 годишните момичета правят,
тя ми казваше: "Мила моя, по скалата на големите световни трагедии,
твоята даже не е 3."
(Смях)
И когато подавах документи за бизнес училище
и се съмнявах, че ще успея
и никой, който познавах не беше успял,
отидох при леля ми, която оцеля след години побой от съпруга си
и избяга от брак пълен с насилие
само с достойнството си.
Тя ми каза:
"Никога не си налагай чуждите ограничения."
И когато се оплаках на баба ми,
ветеран от Втората световна война,
която работеше във филмовата индустрия от 50 години
и ме отгледа от 13 годишна,
че съм ужасена,
че ако отхвърля договора на ABC
за стаж зад океана,
повече никога, никога няма да си намеря друга работа,
тя каза: "Дете, ще ти кажа две неща.
Първо никой не отхвърля стипендиант на Фулбрайт,
и второ в МакДоналдс винаги търсят хора."
(Смях)
"Ще си намериш работа. Скачай."
Жените в моето семейство
не са изключения.
Жените в тази страна и тези, които ни гледат из Лос Анджелис
и по целия свят
не са изключения.
Ние не сме група обект на специален интерес.
Ние сме мнозинството.
И за твърде дълго
сме се подценявали сами
и сме били подценявани от другите.
Време е да се целим нависоко
и когато става въпрос за жени,
да инвестираме повече и да влагаме доларите си,
за да имат полза жените по целия свят.
Можем да създадем разлика,
не само за жените,
но и за глобалната икономика,
която отчаяно се нуждае от помощ.
Заедно можем да направим така,
че тъй наречените изключения
да станат правило.
Когато променим начина, по който се виждаме
и другите ще ни последват.
И за всички нас е време
да мислим на едро.
Благодаря ви много.
(Аплодисменти)