Nästan tjugo år har gått sedan 11/9.
Det är dags att ta reda på var vi står,
stanna upp och tänka.
Det är dags att fråga oss själva,
har antaganden och policyer
som vi utvecklade i kölvattnet av de tragiska händelserna
verkligen gjort oss tryggare?
Har dessa gjort våra samhällen, både i Europa och USA,
mer motståndskraftiga?
Jag har arbetat hela mitt liv inom säkerhet och försvar,
och jag är övertygad om att nu, mer än någonsin
behöver vi omskriva vårt sätt att tänka och handla kring säkerhet, radikalt,
och framför allt internationell säkerhet.
Med internationell säkerhet menar jag egentligen vad vi gör,
hur vi förbereder våra länder på
att reagera bättre på och förebygga externa hot,
och hur vi skyddar våra medborgare.
Nyckeln till bägge delarna
är att lägga fokuset på att skydda civilbefolkningen,
både i våra egna länder
och de länder som vi, i säkerhetens namn, närvarar i.
Den här idén strider mot en fast berättelse
som vi utvecklat över de senaste 20 åren
om vad säkerhet är och hur vi uppnår den,
men den berättelsen är bristfällig, och än värre, kontraproduktiv.
Under de senaste 20 åren,
både i USA och i Europa, har vi kommit att acceptera
att vi måste prata om säkerhet som ett nollsummespel,
som om mer säkerhet uppnås enbart
genom en kompromiss med värden och rättigheter:
säkerhet kontra mänskliga rättigheter,
trygghet kontra frihet och utveckling.
De är inte varandras motsatser.
Det funkar inte riktigt så.
Vi behöver erkänna
att säkerhet och mänskliga rättigheter inte är motsatta värden,
utan hör ihop med varandra.
Den mest basala mänskliga rättigheten
är rätten att leva och att slippa våld,
och en stats mest grundläggande ansvar är
att försäkra sina medborgare den rätten.
Å andra sidan, om vi tittar på de samhällen över hela världen
som är drabbade av krig och konflikt,
är det otryggheten och våldet
som hindrar dem från att uppnå sin fulla frihet och utveckling.
De behöver grundläggande trygghet lika mycket som vi gör
och de behöver det för att leva ett normalt liv
och att åtnjuta sina mänskliga rättigheter.
Det är därför vi behöver en förändring.
Vi behöver erkänna att hållbar säkerhet
bygger på mänskliga rättigheter som fundament,
bygger på att främja och respektera mänskliga rättigheter.
Vi har också, under de senaste två decennierna,
accepterat att det bästa sättet att garantera vår egen säkerhet
är att besegra våra fiender,
och för det behöver vi nästan uteslutande förlita oss på försvarsmakten.
Återigen står detta i strid mot mitt arbete och min forskning,
vad jag ser ute på fältet.
Det jag ser är att uppbyggnad av hållbar säkerhet
har mycket mindre med att krossa fiender att göra,
har mycket mindre med att vinna på slagfältet att göra
och har betydligt mer att göra med att skydda offren,
och att bygga en stabilitet.
Och för att göra det är den militära makten
helt enkelt otillräcklig på egen hand.
Det är därför jag anser vi behöver lägga det oändliga kriget mot terror på hyllan,
och ersätta det med en säkerhetsplan
som drivs av grundregeln att skydda de civila,
oavsett varifrån de är, vilket pass de har,
eller var de bor:
Vancouver, New York,
Kabul, Mosul, Aleppo, eller Douma.
Hållbar säkerhet talar om att vi har större chans
att få långsiktig säkerhet hos oss själva
om vi fokuserar våra internationella engagemang på
att skydda de civila
och att se till att de lever sina liv med värdighet och fritt från våld.
Till exempel vet vi alla att bekämpa ISIS
är en säkerhetsinsats.
Absolut.
Men att återuppbygga förstörda hem,
återställa ordning,
säkerställa ett representativt politiskt system,
är minst lika viktiga om inte viktigare,
och inte bara för säkerheten för de civila i Irak och Syrien,
utan för vår egen säkerhet och för global stabilitet.
Mer grundläggande,
att risken med ISIS inte bara ska betraktas
som det antal vapen de innehar
utan också som det antal barn som de hållit utanför skolan
eller har indoktrinerat.
Detta är från ett säkerhetsperspektiv.
Ur ett säkerhetsperspektiv
är den långsiktiga effekten av att ha miljoner barn i Syrien
som växer upp utan skola och med att bara känna till krig,
ett betydligt farligare hot mot stabilitet
än ISIS alla vapen sammanlagt,
och vi bör lägga ner lika mycket tid och lika stor energi på att bekämpa det
som vi lägger på att bekämpa ISIS militärt.
Under de senaste två decennierna har vår säkerhetspolicy varit kortsiktig.
Den har fokuserat på här och nu.
Den har systematiskt nedvärderat länken mellan vad vi gör idag
i säkerhetens namn,
och de långsiktiga effekterna av de val vi gjort
under åren efter 11/9.
Vissa av de valen,
vissa av de policyer som vi har implementerat
har sannolikt gjort oss mindre säkra, och inte mer säkra på längre sikt.
Hållbar, civilfokuserad säkerhet
måste titta på vad händer på längre sikt.
Återigen, till exempel,
att förlita sig på en drönare som siktar på fiender
ute i fjärran länder, är kanske ett redskap.
Det kan vara ett redskap för att säkra eller häva ett hot
av ett kommande anfall på USA.
Men vad blir den långsiktiga effekten?
Om civilbefolkningen dödas,
om vapnen tar sikte på samhällen
kommer det att föda en ond cirkel
av krig, konflikt, trauma och radikalisering
och den onda cirkeln är mittpunkten av så många säkerhetsutmaningar
som vi står inför idag.
Detta gör oss inte tryggare på lång sikt.
Vi behöver trygghet för de civila,
vi behöver hållbar civil-fokuserad säkerhet
och vi behöver den nu.
Vi behöver uppmuntra idéer och forskning kring detta begrepp,
och vi behöver implementera den.
Vi lever i en farlig värld.
Vi har många konflikter och hot mot fred.
Precis som dagarna efter den 11/9
har vi helt enkelt inte råd att inte tänka på internationell säkerhet.
Men vi måste dra lärdomarna av de senaste 20 åren.
För att göra säkerheten bättre,
behöver vi fokusera på det långsiktiga.
Vi måste fokusera på att skydda de civila.
Och vi måste respektera och erkänna faktumet
att hållbar säkerhet bygger på mänskliga rättigheter som grund.
Annars, i säkerhetens namn,
riskerar vi att göra världen till en mycket farligare och instabilare plats
än den vi befann oss på.
Tack.
(Applåder)