Skoraj 20 let je minilo od 11. septembra.
Čas je, da ugotovimo, kje smo,
se ustavimo in razmislimo.
Čas je, da se vprašamo,
če so nas domneve in strategije,
ki smo jih razvili po teh tragičnih dogodkih,
res naredile bolj varne.
So naredile našo družbo, tako v Evropi kot v ZDA,
bolj odporno?
Vse življenje delam na področju varnosti in obrambe
in prepričana sem, da moramo zdaj bolj kot kdaj prej
radikalno spremeniti svoj način mišljenja in ukrepanja v zvezi z varnostjo,
še posebej mednarodno varnostjo.
Z izrazom mednarodna varnost dejansko mislim, kar počnemo,
kako se pripravljamo
na boljši odziv in preprečevanje zunanjih groženj
ter kako ščitimo svoje državljane.
Ključ do obojega
je osredotočanje na zaščito civilistov
tako v naših državah
kot tudi v tistih, kjer smo prisotni v imenu zaščite.
Ta ideja je v nasprotju s fiksno zgodbo,
ki smo jo razvili v zadnjih 20 letih,
o tem, kaj je varnost in kako jo doseči.
Ta zgodba je napačna in, še slabše, kontraproduktivna je.
V zadnjih 20 letih smo se
tako v Evropi kot v ZDA
navadili, da se moramo o svoji varnosti pogovarjati z ničelno vsoto,
kot da je edina pot do varnosti kompromis med vrednotami in pravicami:
varnost proti človekovim pravicam,
varnost proti svobodi in razvoju.
To je napačen odpor.
Tako preprosto ne gre.
Prepoznati moramo,
da si varnost in človekove pravice ne nasprotujejo,
ampak da so neločljivo povezane.
Konec koncev je najosnovnejša človekova pravica
pravica živeti in to v nenasilju.
Najosnovnejša odgovornost države je,
da zagotovi to pravico za svoje državljane.
In obratno, če pomislimo na skupnosti po vsem svetu,
prizadete od vojne in sporov,
sta prav negotovost in nasilje tisto,
kar jim preprečuje, da bi dosegle popolno svobodo in razvoj.
Osnovno varnost potrebujejo prav tako kot mi
in potrebujejo jo zato, da bodo lahko normalno živeli
in uživali svoje človekove pravice.
Zato se moramo premakniti.
Priznati si moramo, da obstojna varnost
gradi na temeljih človekovih pravic,
gradi na promociji in spoštovanju človekovih pravic.
V zadnjih dveh desetletjih smo tudi
sprejeli, da je najboljši način, kako si zagotoviti lastno varnost,
premagati svoje sovražnike.
In da bi to storili, se moramo zanesti skoraj izključno na vojsko.
To je spet v nasprotju z mojim delom, z mojim raziskovanjem
tega, kar vidim na terenu.
Kar vidim, je, da je grajenje obstojne varnosti
manj povezano z uničenjem sovražnika,
manj povezano z zmago na bojišču
in veliko bolj z zaščito žrtev
ter grajenjem stabilnosti.
Da bi to storili, je sama vojska
preprosto nezadostna.
Zato verjamem, da moramo prekiniti nikoli dokončano vojno proti terorizmu
in jo zamenjati z varnostnim programom,
ki ga vodi princip zaščite civilistov,
ne glede na to, od kod so, kateri poti list imajo
ali kje živijo:
v Vancouvru, New Yorku,
Kabuli, Mosulu, Aleppu ali Doumi.
Obstojna varnost nam pove, da bomo verjetno
deležni dolgoročne varnosti doma zase,
če osredotočimo svoje posege v tujini na zaščito civilistov
in na skrb, da bodo njihova življenja dostojanstvena in brez nasilja.
Vsi na primer vemo, da je poraz ISIS
varnostni dosežek.
Absolutno.
A obnavljanje uničenih domov,
vzpostavljanje reda,
zagotavljanje vzorčnega političnega sistema,
vse to je prav tako, če ne bolj pomembno
in ne le za varnost civilistov v Iraku in Siriji,
ampak za našo lastno varnost in globalno stabilnost.
Še pomembneje,
nevarnost ISIS se ne bi smela šteti le po številu orožja, ki ga imajo,
ampak po številu otrok, ki zaradi nje niso hodili v šolo
ali so bili indoktrinirani.
To je s stališča varnosti.
S stališča varnosti
dolgoročni generacijski vpliv na milijone otrok v Siriji,
ki odraščajo izven šole in poznajo le vojno -
to je mnogo bolj nevarna grožnja stabilnosti
kot vse orožje ISIS skupaj
in morali bi porabiti prav toliko časa in energije, da bi se borili proti temu,
kot ju zapravimo za vojaški boj proti ISIS.
V zadnjih dveh desetletjih je bila naša varnostna politika kratkoročna.
Osredotočala se je na tukaj in zdaj.
Sistematično je zmanjševala pomen povezave med tem, kar danes počnemo
v imenu varnosti,
in dolgoročnimi posledicami teh odločitev.
V letih po 11. septembru
so nas nekatere odločitve,
nekatere politike, ki smo jih uvedli,
verjetno naredile dolgoročno manj, ne pa bolj varne.
Obstojna varnost, osredotočena na civiliste,
mora videti, kaj se dogaja dolgoročno.
Primer:
zanašanje na drone, da zadenejo sovražnike v daljnih deželah, je lahko orodje.
Lahko je orodje, ki zagotovi ali zmanjša grožnjo
neizogibnega napada na ZDA.
Kaj pa dolgoročna posledica?
Če bodo civilisti ubiti,
če bodo skupnosti napadene,
bo to ohranjalo začarani krog
vojne, konflikta, travme in radikalizacije
in ta začarani krog je v središču premnogih varnostnih izzivov,
s katerimi se danes soočamo.
To nas dolgoročno ne bo zaščitilo.
Potrebujemo varnost za civiliste,
potrebujemo obstojno varnost, ki se osredotoča na civiliste,
in potrebujemo jo takoj zdaj.
Vzpodbuditi moramo razmišljanje in raziskave tega koncepta
in ga uporabiti.
Živimo v nevarnem svetu.
Imamo mnogo groženj miru in konflikte.
Podobno kot v dneh po 11. septembru
si ne moremo privoščiti, da ne bi razmišljali o mednarodni varnosti.
Upoštevati moramo izkušnje zadnjih 20 let.
Da bomo prav ravnali, da bomo imeli pravo varnost,
se moramo osredotočati na dolgi rok.
Osredotočiti se moramo na zaščito civilistov
in spoštovati ter priznati dejstvo,
da obstojna varnost gradi na temeljih človekovih pravic.
Drugače v imenu varnosti
tvegamo, da bomo svet
pustili bolj nevaren in nestabilen,
kot smo ga dobili.
Hvala.
(aplavz)