Majdnem 20 év telt el a 9/11 óta.
Ideje áttekintenünk, hol állunk:
álljunk meg, és gondoljuk át.
Ideje föltennünk a kérdést:
a tragikus események utáni föltevések
és intézkedések
tényleg nagyobb biztonságot teremtettek?
Mind az európai, mind az amerikai társadalmat
ellenállóképesebbé tették?
Egész életemben biztonsági és védelmi területen dolgoztam,
és meggyőződésem, hogy ma, még inkább, mint valaha,
gyökeresen át kell alakítanunk a biztonságot illető gondolkodásunkat
és tetteinket; különösen a nemzetközi biztonságot illetően.
Nemzetközi biztonságon azt értem:
mit teszünk országaink felkészítésére
külső fenyegetések megelőzése és kivédése érdekében,
és hogyan óvjuk polgárainkat.
Mindkettő szempontjából kulcskérdés
a polgári személyek védelmére történő koncentrálás
mind országainkban, mind ott,
ahol biztonsági okokból jelen vagyunk.
Ez az eszme ellentmond a berögzült narratívának,
amelyet az elmúlt 20 évben dolgoztunk ki
a biztonságról és a biztonság eléréséről.
De a narratíva hibás, sőt mi több, ellenkező hatást ér el.
Az eltelt 20 év alatt
mind az USA-ban, mind Európában elfogadtuk,
hogy zéróösszegű fogalomként kell beszélnünk a biztonságról,
mintha a nagyobb biztonság elérésének egyetlen módja
az értékek és jogok közti kompromisszum: vagy biztonság vagy emberi jogok,
vagy biztonság vagy szabadság és fejlődés lenne.
A szembeállítás hamis.
Ez nem így működik.
El kell fogadnunk,
hogy a biztonság és az emberi jogok nem ellentétes értékek,
hanem valójában összefüggnek.
A legalapvetőbb emberi jog
az élethez és az erőszakmentes élethez való jog,
s az állam legalapvetőbb felelőssége
e jogok szavatolása állampolgárainak.
Ha viszont
a világ háború és viszály sújtotta közösségeire gondolunk,
éppen a bizonytalanság és az erőszak miatt
nem tudják elérni teljes szabadságukat és boldogulásukat.
Nekik ugyanúgy szükségük van biztonságra, mint nekünk,
épp azért, hogy rendes életet élhessenek,
s élvezhessék emberi jogaikat.
Ezért kell változtatnunk.
Figyelembe kell vennünk,
hogy a tartós biztonság emberi jogokra,
az emberi jogok előmozdítására és tiszteletére épül.
Az eltelt 20 évben azt is elfogadtuk,
hogy biztonságunk szavatolásának legjobb módja
ellenségeink legyőzése,
és ehhez majdnem kizárólag fegyveres erőnkre kell támaszkodnunk.
Munkám, kutatásaim ezzel ellentétes eredményre vezetnek,
mert a terepen mást látok.
Azt látom, hogy a tartós biztonságnak vajmi kevés köze van
az ellenség szétzúzásához,
vajmi kevés köze van a harctéren aratott győzelmekhez,
de sokkal több köze van az áldozatok megóvásához
és a stabilitás kiépítéséhez.
Ehhez egyedül a fegyveres erők
egyszerűen kevésnek bizonyulnak.
Ezért gondolom, hogy mellőzni kéne a terror elleni kilátástalan háborút,
és biztonsági intézkedésekkel kell fölváltani,
amelyeket a polgári személyek megóvása vezérel,
függetlenül attól, hová valósiak, milyen útlevelük van
vagy hol laknak:
Vancouverben, New Yorkban,
Kabulban, Moszulban, Aleppóban vagy Dúmában.
A tartós biztonság elve szerint
valószínűbb hazánkban a hosszú távú biztonság,
ha külföldi kötelezettségeinkben a polgári személyek védelmére
és méltóságteli s erőszakmentes életének megteremtésére összpontosítunk.
Mindnyájan tudjuk pl., hogy az ISIS legyőzése
biztonsági vívmány.
Teljesen az.
De lerombolt házak helyreállítása,
a rendteremtés,
képviseleten alapuló politikai rendszer létrehozása
ugyanolyan fontos, ha nem fontosabb.
Nem csupán az iraki és szíriai polgári személyek biztonsága miatt,
hanem saját biztonságunk és a világ stabilitása szempontjából is.
Jobban belegondolva,
az ISIS veszélyét nemcsak az általa birtokolt fegyverek száma jelenti,
hanem a gyerekek száma, akik miatta nem járnak iskolába
vagy akiknek kimosták az agyát.
A biztonság szempontjából ez a helyzet.
A biztonság szempontjából
a hosszú távú következmény, hogy milliónyi szíriai gyerek úgy nő föl,
hogy csak a háborút ismeri, és iskolának színét sem látja,
sokkal veszélyesebb módon fenyegeti a stabilitást,
mint az ISIS összes fegyvere.
Pont annyi időt és energiát kell erre szánnunk,
amennyit az ISIS hadereje elleni küzdelemre fordítunk.
Az utóbbi két évtizedben hozott biztonsági intézkedéseink rövid távúak voltak.
Tűzoltásra összpontosítottak.
Rendszeresen elhanyagolták
a biztonság nevében tett mai intézkedések
és a döntések hosszú távú hatása közti összefüggéseket.
A 9/11 utáni években
bizonyos döntések,
bizonyos bevezetett intézkedések
hosszabb távon valószínűleg kisebb s nem több biztonságot eredményeztek.
A tartós, polgári személyekre koncentráló biztonságnak
tekintetbe kell vennie, mi történik majd hosszabb távon.
Példának okáért,
lehetnek eszközök a drónok távoli ellenség célba vételére.
Lehetnek eszközök
az USA-t fenyegető támadás enyhítésére.
De hogy állunk a hosszú távú hatással?
Ha polgári személyek halnak meg,
ha közösségek kerülnek célpontba,
abból ördögi kör keletkezik:
háború, viszály, trauma s radikalizálódás,
és ilyen ördögi kört találunk
rengeteg mai biztonsági gond középpontjában.
Biztonságunkat ez nem fokozza hosszú távon.
Polgári biztonságra van szükségünk,
tartós, polgári személyekre összpontosító biztonságra.
Most van rá szükségünk.
Ösztönöznünk kell az ezen elvek szerinti gondolkodást és kutatást,
és az eredmények bevezetését is.
Veszélyes világban élünk.
Sok minden fenyegeti a békét és okoz viszályokat.
Akárcsak a 9/11 idején
most sem hagyhatjuk figyelmen kívül a nemzetközi biztonságot.
De meg kell tanulnunk az utóbbi 20 év leckéjét.
Hogy jól értsük, hogy jó biztonságot teremtsünk,
a hosszabb távra kell összpontosítanunk.
Polgári személyek megóvására kell összpontosítanunk.
Tekintetbe kell vennünk a tényt,
hogy a tartós biztonság az emberi jogokon alapul.
Különben a biztonság nevében azt kockáztatjuk,
hogy sokkal veszélyesebb
s bizonytalanabb világot hagyunk magunk után,
mint amelybe beleszülettünk.
Köszönöm.
(Taps)