Prošlo je skoro 20 godina od 11. rujna.
Vrijeme je da sagledamo gdje smo sada
te stanemo i razmislimo.
Vrijeme je da se zapitamo
jesu li nas pretpostavke i politike
koje smo stvorili u svjetlu tih tragičnih događaja
doista učinile sigurnijima?
Jesu li učinila naša društva, i u Europi i u Sjedinjenim Državama,
otpornijima?
Cijeli svoj život radim u području sigurnosti i obrane,
i uvjerena sam da sada, više nego ikada prije,
treba korjenito promijeniti način na koji razmišljamo i djelujemo oko sigurnosti,
a posebno po pitanju međunarodne sigurnosti.
Kad kažem međunarodna sigurnost, ja zapravo mislim na ono što činimo,
kako pripremamo svoje države
kako bi bolje odgovorile i suzbile prijetnje koje dolaze izvana,
i kako štitimo svoje građane.
Ključno za oboje
je usredotočiti se na zaštitu civila,
i u svojim državama
kao i u onima u kojima smo prisutni radi sigurnosti.
E sada, ova ideja je u suprotnosti s utvrđenim narativom
koji smo razvili posljednjih 20 godina
o tome što je sigurnost i kako je postići,
ali taj narativ ima nedostataka, i što je gore, kontraproduktivan je.
Tijekom posljednjih 20 godina,
i u Sjedinjenim Državama i u Europi,
došli smo do toga da prihvaćamo o sigurnosti govoriti u smislu nulte sume,
kao da bolju sigurnost možemo steći jedino kompromisom između vrijednosti i prava:
sigurnost u odnosu na ljudska prava,
sigurnost u odnosu na slobodu i razvoj.
Ovo je lažna suprotnost.
To jednostavno ne funkcionira tako.
Trebamo shvatiti
da sigurnost i ljudska prava nisu oprečne vrijednosti,
one su istinski povezane.
Naposljetku, temeljno ljudsko pravo
je pravo na život i ne biti izložen nasilju,
a najbitnija odgovornost jedne države
je garantirati to pravo svojim građanima.
Nasuprot tome, ako imamo na umu zajednice širom svijeta
koje su pogođene ratom i konfliktom,
upravo su nesigurnost i nasilje to
što ih sprječava da ostvare svoju punu slobodu i razvoj.
Njima je potrebna sigurnost isto koliko i nama,
a trebaju je da bi živjeli normalan život
i uživali svoja ljudska prava.
Ovo je razlog zašto se trebamo mijenjati.
Trebamo shvatiti da se održiva sigurnost
gradi na temeljima ljudskih prava,
na promoviranju i poštivanju ljudskih prava.
Isto tako, tijekom protekla dva desetljeća
smo prihvatili da je najbolji način garantirati vlastitu sigurnost
tako što ćemo pobijediti svoje neprijatelje,
a da bismo to postigli, trebamo se oslanjati gotovo isključivo na vojsku.
Sad, ovo je u suprotnosti s mojim radom, s mojim istraživanjem,
s onim što vidim na terenu.
Ono što ja vidim je da izgradnja održive sigurnosti
nema puno veze s tim hoćemo li potući neprijatelja,
nema puno veze s pobjedom na bojnom polju,
a mnogo više ima veze sa zaštitom žrtava
i izgradnjom stabilnosti.
A da bi se to postiglo, pa, sama vojska
naprosto nije dovoljna.
Zato vjerujem da trebamo prestati s tim stalnim ratom protiv terorizma,
i zamijeniti ga programom sigurnosti
koji se vodi principom zaštite civila,
bez obzira odakle su i kakvu putovnicu imaju,
ili gdje žive:
Vancouver, New York,
Kabul, Mosul, Aleppo ili Douma.
Održiva sigurnost nam kaže da je vjerojatnije
da ćemo imati dugoročnu sigurnost u svojoj državi
ako svoje angažmane u inozemstvu usredotočimo na zaštitu civila
i na to da im se omogući da svoje živote žive dostojanstveno i bez nasilja.
Na primjer, svi znamo da pobjedom nad ISIS-om
postižemo sigurnost.
Apsolutno.
Ali, ponovna izgradnja razrušenih domova,
ponovno uspostavljanje reda,
osiguranje predstavničkog političkog sustava
jednako su, ako ne i važniji,
i to ne samo za sigurnost civila u Iraku i Siriji,
nego i za vlastitu sigurnost kao i za stabilnost na globalnoj razini.
Što je još važnije,
opasnost koju nosi ISIS ne treba mjeriti samo u naoružanju koje ono ima,
nego i u broju djece koja zbog njih ne idu u školu
ili su indoktrinirana.
Ovo je iz perspektive sigurnosti.
Iz perspektive sigurnosti,
dugoročna generacijska posljedica što milijuni djece u Siriji
odrastaju poznavajući samo rat i ne idu u školu,
je daleko opasnija prijetnja po stabilnost
nego svo oružje ISIS-a zajedno,
i trebamo provesti jednako toliko vremena i isto toliko energije da se suočimo s tim
koliko provedemo suočavajući se s ISIS-om u vojnom smislu.
U posljednja dva desetljeća naša sigurnosna politika je kratkoročna,
usredotočena je na ovdje i sada.
Sustavno je umanjila vezu između onoga što radimo danas
u ime sigurnosti
i dugoročne posljedice ovih odluka.
U godinama nakon 11. rujna
neke od odluka,
neke od politika koje smo implementirali
su vjerojatno umanjile našu sigurnost, a ne je povećale, dugoročno gledano.
Održiva, civilno usmjerena sigurnost
treba razmatrati događaje na dugoročnoj osnovi.
Isto, na primjer,
dronovi za ciljanje neprijatelja u dalekim zemljama može biti oruđe.
Može biti sredstvo da se utvrdi ili umanji prijetnja
predstojećeg napada na Sjedinjene Države.
Ali, što je s dugoročnom posljedicom?
Ako civili ginu,
ako su zajednice mete,
to će pogoršati začarani krug
rata, konflikta, traume i radikalizacije,
a taj začarani krug je u središtu toliko sigurnosnih izazova
s kojima se danas suočavamo.
Ovo nas neće učiniti sigurnijima dugoročno gledano.
Potrebna nam je sigurnost civila,
potrebna nam je održiva sigurnost usmjerena na civile,
i ona nam treba sada.
Trebamo poticati razmišljanje i istraživanje u okviru ovog koncepta,
i implementirati ga.
Živimo u opasnom svijetu.
Mnogo je prijetnji miru i sukoba.
I baš kao u vrijeme nakon 11. rujna,
jednostavno ne možemo sebi priuštiti da ne razmišljamo o međunarodnoj sigurnosti.
Moramo naučiti lekcije iz posljednjih 20 godina.
Da bismo to shvatili kako treba, da bismo shvatili sigurnost kako treba,
trebamo se fokusirati na duži vremenski period.
Trebamo se fokusirati na zaštitu civila.
I trebamo uvažiti i priznati činjenicu
da se održiva sigurnost gradi na temelju ljudskih prava.
U suprotnom, u ime sigurnosti,
riskiramo da ostavimo svijet
kao jedno daleko opasnije i nestabilnije mjesto
od onoga u kakvom smo se već našli.
Hvala.
(Pljesak)