Почти 20 години изминаха от 11 септември.
Време е да направим преглед къде стоим,
да спрем и да помислим.
Време е да се запитаме,
предположенията и политиките,
които развихме след трагичните събититя,
направиха ли ни по-сигурни?
Направиха ли обществата, в Европа и САЩ,
по-издръжливи?
През целия си живот, съм работила в областта на сигурността и отбраната.
И съм убедена, че днес повече от всякога,
ние се нуждаем от радикално преопределяне на начина, по които мислим и действаме за сигурността,
особено международната сигурност.
Под международна сигурност, имам предвид какво правим,
как подготвяме нашите страни
да отговорят по-добре и да предотвратят външни заплахи,
и как защитаваме нашите граждани.
Ключът към двете
е да се съсредоточим да защитим цивилните
както в нашите страни,
така и в тези, в които присъстваме в името на сигурността.
Тази идея е в противоречение на стигмата,
която развивахме през последните 20 години
за това какво е сигурността и как да я постигнем.
Този разказ е погрешен дори по-лошо, контрапродуктивен.
За 20 години,
в САЩ и в Европа,
се научихме да приемаме, че за сигурността трябва да говорим като нулева сума,
все едно постигането на сигурност е с компромис на ценностите и правата:
сигурност срещу права на човека,
безопасност срещу свобода и развитие.
Това е фалшива опозиция.
Не работи просто така.
Трябва да признаем,
че сигурността и правата на човека не са срещуположни ценности,
те са неразривно свързани.
Накрая, най-основното право на човека
е правото да живее и да е свободен от насилие.
А основна отговорност на държавата
е да гарантира това право на нейните граждани.
Обратно, ако ние мислим за общностите по целия свят,
засегнати от война и конфликти,
то е несигурността и насилието,
което им пречи да постигнат пълна свобода и развитие.
Те се нуждаят от основна сигурност толкова колкото и ние
и те се нуждаят от нея, за да живеят нормален живот.
За да се радват на човешките си права.
Затова ние имаме нужда от промяна.
Ние трябва да признаем, че устойчивата сигурност
е изградена на основата на правата на човека,
на насърчаването и защитаването на правата на човека.
През последните две деситилетия,
ние приехме, че най-добрия начин да гарантираме нашата сигурност
е като поразим враговете си.
За да постигнем това, ние се оповаваме почти напълно на армията.
Отново, това сблъсква моята работа, моите изследвания,
с това, което наблюдавам на терен.
Наблюдавам, че изграждането на устойчива сигурност
има много по-малко общо с пречупването на враговете,
има много по-малко общо с печеленето на бойното поле
и има много общо със защитата на жертвите
и изграждането на стабилност.
Да постигнат това, само армия
е просто недостатъчна.
Затова вярвам, че ние трябва да оставим безкрайната Война на терора
и да я заменим с дневен ред за сигурност,
който се води от принципа за защита на цивилните,
независимо откъде са, какъв паспорт притежават
или къде живеят:
Ванкувър, Ню Йорк,
Кабул, Мосул, Алепо или Дума.
Устойчивата сигурност ни казва, че е по-вероятно ние
да имаме дългосрочна сигурност вкъщи за самите нас,
ако съсредоточим нашите ангажименти в чужбина да защитим цивилните
и да осигурим, че техните животи са живяни с достойнсто и освободени от насилие.
Например, ние знаем, че обезвреждането на ИДИЛ
е достижение на сигурността.
Абсолютно.
Възстановяването на унищожени домове,
възвръщането на реда,
осигуряването на представителна политическа система,
са също, ако не и повече, важни
и не само за сигурността на гражданите в Ирак и Сирия,
но и заради нашата собствена и глобалната стабилност.
Още по-основно,
опасността от ИДИЛ не трябва да се смята с броя на оръжията, които притежава,
но и с броя на децата, които е извадила от училище
или индоктринирала.
Това е от гледна точка на сигурността.
От нейна перспектива,
влиянието върху поколенията в дългосрочен план на милиони сирийски деца,
растейки само с война и извън училище,
това е далеч по опасна заплаха за стабилността
отколкото всичките оръжия на ИДИЛ взети заедно.
Ние трябва да прекараме толкова време и също толкова услия да преодолеем това
колкото и да се борим ИДИЛ с война.
През последните две деситилетия, нашата политика за сигурност е краткосрочна.
Тя е фокусирана върху тук и сега.
Тя систематично подценява връзката между това, което правим днес
в името на сигурността
и дългосрочното въздействие от този избор.
В годините след 11 септември,
някои от изборите,
някои от политиките, които възприехме
най-вероятно ни направиха по-малко, а не повече сигурни в дългосрочен план.
Устойчивата, ориентирана към гражданите сигурност
трябва да погледне какво се случва в дългосрочен план.
Отново пример.
Използването на дронове за прицелване във врагове в отдалечени страни може да е средство.
Това може да е средство за потвърждаване или намаляване на заплахата
от надвиснала опасност над САЩ.
Какво обаче в дългосрочен план?
Граждани са убивани,
ако общности са прицелвани.
Това захранва порочния кръг
на война, конфликт, травма и радикализация.
Този порочен кръг е център на много от предизвикателствата пред сигурността,
пред които сме изправени днес.
Това няма да ни направи по-сигурни в дългосрочен план.
Имаме нужда от сигурност на цивилните.
Имаме нужда от устойчива ориентирана към гражданите сигурност.
И има нужда от нея сега.
Имаме нужда да насърчим мисленето и изследването на тази концепция
и да я приложим.
Живеем в опасен свят.
Имаме много заплахи за мира и конфликт.
Точно както в дните след 11 септември,
не може да си позволим да не мислим за международната сигурност.
Но трябва да научим урока на последните 20 години.
За да разберем сигурността правилно,
ни трябва да гледаме напред.
Ние трябва да гледаме към защитата на гражданите.
Имаме нужда да уважим и признаем факта,
че устойчивата сугурност се основава на правата на човека.
Иначе, в името на сигурността,
рискусваме да оставм света
много по-опасен и нестабилен,
отколкото когато сме го намерили.
Благодаря Ви.
(Ръкопляскане)