Вже майже двадцять років я намагаюсь зрозуміти,
чому комусь щастить більше за інших,
і намагаюсь допомагати людям примножувати удачу.
Адже я викладаю підприємництво.
А ми всі добре знаємо, що більшість нових підприємств зазнають невдачі,
тому що інноватори і підприємці дуже залежать від удачі й везіння.
Отже, що таке везіння?
Слово "везіння" означає імовірну випадковість.
Імовірну.
Ось ключове слово.
Тобто удача виглядає ніби як випадковість,
Адже ми рідко бачимо всі складові, що роблять людей щасливими.
Але, після довгого спостереження, я зрозуміла,
що удача, частіше за все, не удар блискавки,
поодинокий та неочікуваний.
Удача, скоріше, подібна вітру,
який дме постійно:
іноді дуже спокійно,
а іноді сильними поривами,
а інколи приходить з місць, про які ви й подумати не могли.
Як же тоді спіймати вітри удачі?
Це легко, але не завжди очевидно.
Я хочу поділитися з вами трьома секретами,
за допомогою яких ви збудуєте вітрильник, щоби ловити вітри удачі.
Перше, що потрібно зробити,
це змінити відносини з самим собою.
Будьте охочі йти на ризик, виходьте із зони комфорту.
Діти роблять це постійно,
коли вони вчаться ходити чи говорити,
їздити на велосипеді,
або навіть коли вивчають квантову механіку. Авжеж?
Ще тиждень тому ви не вміли їздити на велосипеді,
а на цьому тижні ви вже вмієте.
Це змушує нас виходити із зони комфорту
і ризикувати.
Проблема в тому, що стаючи дорослими,
ми робимо це рідко.
Ми ніби блокуємо розуміння того, ким ми є насправді,
і перестаємо рости.
Зі своїми студентами
я приділяю багато часу тому,
щоб навчити їх виходити із зони комфорту і йти на ризик.
Як я це роблю?
Починаємо ми із заповнення "ризикометру".
Насправді, це анкета, яку ми розробили зі студентами,
де вони позначають, на які ризики готові піти.
І вони дуже швидко усвідомлюють,
що рішення йти на ризик не завжди однозначне.
Є різні види ризику: інтелектуальні, фізичні, фінансові,
емоційні і соціальні, етнічні і політичні.
Заповнивши анкети, студенти порівнюють свій профіль із рештою відповідей,
і тоді стає очевидним, наскільки всі люди відрізняються.
Тоді я заохочую їх розвиватися,
свідомо піти на ризик, щоби вивести себе із зони комфорту.
Наприклад, можу попросити їх піти на інтелектуальний ризик -
узятися за розв'язання проблеми, за яку ніколи не бралися;
або соціальний ризик - почати розмову з людиною, що сидить поряд у потязі,
або на емоційний ризик -
наприклад, виразити свої почуття до близької людини.
Особисто я роблю це постійно.
Років десять тому я сиділа в літаку,
був ранок, я летіла в Еквадор.
Зазвичай у таких випадках я одягаю навушники,
дрімаю, просинаюсь і трохи працюю.
Але цього разу я вирішила піти на невеликий ризик.
Я заговорила до чоловіка, що сидів біля мене.
Я представилась, а він, як виявилось, працював у видавництві.
Цікаво.
У нас зав'язалась досить цікава розмова.
Я багато дізналась про майбутнє видавничої індустрії.
Коли політ вже добігав кінця,
я вирішила знову піти на невеликий ризик:
я відкрила лептоп і показала співрозмовнику пропозицію
щодо публікації посібника для аудиторної роботи у класі.
Він був дуже вихований, прочитав її
і сказав: "Тіно, справа в тому, що це не зовсім те, що ми видаємо,
але дуже дякую, що поділилися."
Що ж, цей ризик не спрацював.
Я закрила лептоп.
Під кінець польоту ми обмінялися контактами.
Декілька місяців потому я подзвонила йому з пропозицією:
"Марку, ви не хотіли б прийти до мене на заняття?
Ми працюємо над проектом, де переосмислюємо, що таке книга -
це майбутнє видавничого бізнесу ."
І він сказав: "Дякую, я з радістю прийду."
Отже, він прийшов на заняття, і це був дуже хороший досвід.
Через декілька місяців я знову зв'язалась з ним.
Цього разу я надіслала йому відеокліпи іншого проекту,
над яким працювали мої студенти.
Його так зацікавив проект одного студента,
що він висунув пропозицію
про написання книги на основі нього.
Він захотів особисто зустрітись із студентами.
Якщо чесно, то це мене трохи зачепило.
(Сміх)
Адже він хотів написати книгу з моїми студентами, а не зі мною.
Але окей, нехай так!
І ось, я запросила Марка і його колег приїхати у Стенфорд.
Вони зустрілися зі студентами, а потім пішли разом на ланч.
Тоді один з видавців сказав мені:
"А ви самі коли-небудь думали про написання книги?"
Я сказала: "Хороше питання."
І я дала йому прочитати ту саму пропозицію,
що показувала його босу рік тому.
Через два тижні я підписала контракт,
і через 2 роки книга була продана тиражем в 2 мільйони копій по всьому світу.
(Оплески)
Зараз ви, можливо, скажете:
"О, як пощастило!"
Звісно, що мені пощастило,
але ця удача - це результат цілого ряду невеликих ризиків, на які я йшла.
Починаючи зі слова "привіт".
Це може зробити кожен,
незважаючи на те, на якому ви етапі життя,
чи в якій частині світу ви знаходитесь.
Навіть якщо думаєте, що ви - найбільш невезуча людина в світі,
спробуйте піти на невеликий ризик, що виведе вас із зони комфорту.
Ви розправите вітрило, що допоможе зловити вітер удачі.
Друге, що вам необхідно зробити -
змінити відносини з іншими людьми.
Вам потрібно зрозуміти, що кожна людина, яка допомагає вам на життєвому шляху,
відіграє велику роль у досягненні ваших цілей.
І якщо ви не висловите, наскільки це для вас цінно,
ви не просто проявите свою невдячність,
ви ще й втратите нову можливість.
Коли люди для вас щось роблять,
вони витрачають на це час,
який могли б витратити на себе або ж когось іншого,
Вам слід визнати це і подякувати їм.
Зараз я керую трьома програмами стипендій у Стенфорді.
Стати стипендіатом досить важко.
І коли я розсилаю листи студентам, які не пройшли конкурс,
я знаю, що багатьох із них чекає розчарування.
Деякі з них у відповідь скаржаться.
Деякі запитують, що вони могли б зробити,
щоб наступного разу удача була на їх боці?
Іноді я отримую листи,
у яких мені дякують за можливість участі у конкурсі.
Це трапилось близько семи років тому.
Один молодий чоловік на ім'я Брайан надіслав мені приємне повідомлення,
у якому писав: "Мені двічі відмовили у цій програмі,
але я хотів би вам подякувати за можливість спробувати.
Я багато чому навчився у процесі подавання заявки."
Мене настільки вразила доброзичливість його повідомлення,
що я запропонувала зустрітись особисто.
Ми спілкувались деякий час, і у нас з'явилась ідея
попрацювати разом над проектом.
Оскільки він був членом футбольної команди у Стенфорді,
він запустив проект, ціль якого - вивчення лідерства серед гравців.
Через декілька місяців ми дуже добре знали одне одного.
Брайан вивів розпочату нами роботу на новий рівень,
став самостійно працювати над проектом,
який, зрештою, перетворився на компанію "Грай за майбутнє".
Місія її - навчити дітей з неблагополучних сімей
створювати життя, про яке вони мріють.
А що важливо стосовно цієї історії,
ми обоє зловили вітри удачі
через його лист подяки.
І такого успіху ми, звичайно, передбачити не могли.
Впродовж останніх кількох років
я розробила для себе декілька тактичних прийомів,
які допомагають плекати почуття вдячності.
Улюблений з них: у кінці кожного прожитого дня
я дивлюсь на список справ за день і пригадую кожну людину, яку зустріла,
відсилаю повідомлення, у якому дякую кожному.
Це займає всього декілька хвилин,
але вже під кінець кожного дня
я почуваюсь по-особливому вдячною
і можу сказати вам щиро, це примножує мою удачливість.
Тому, для початку, вам слід ризикнути і вийти із зони комфорту.
По-друге, навчіться дякувати за все.
І по-третє, змініть своє ставлення до ідей.
Більшість людей намагається оцінити кожну нову ідею, з якою стикається:
"Класна ідея!" або ж "Це погана ідея".
Але ж тут є свої нюанси.
Ідеї не бувають хороші чи погані.
Насправді, із зерен навіть поганенької ідеї може вирости щось дійсно хороше.
Одна з моїх найулюбленіших вправ на заняттях з розвитку творчості -
навчити студентів розглядати погані ідеї
крізь призму можливостей.
До прикладу, я даю їм завдання:
"Створіть концепцію нового ресторану".
І вони повинні запропонувати найкращі
та найгірші ідеї створення такого ресторану.
Найкращими вони назвають ресторан на вершині гори,
де можна спостерігати захід сонця,
або ж ресторан на кораблі, де вид просто шикарний.
А до жахливих ідей студенти відносять, наприклад, ресторан на сміттєзвалищі,
або ресторан із жахливим сервісом, де дуже брудно,
або ж ресторан, де подають суші з тарганами.
(Сміх)
Отож, вони передають мені папірці з ідеями,
я зачитую вголос найцікавіші,
а потім рву це все і викидаю.
Тоді я берусь за погані ідеї, роздаю їх студентам.
Тепер кожна команда має ідею, що її інша команда вважала жахливою,
тепер їх завдання - зробити з поганої ідеї блискучу ідею.
І ось що відбувається.
Через декілька секунд хтось скаже: "Це чудова ідея."
У них є приблизно три хвилини, щоб донести ідею до класу.
Що ж, ресторан на сміттєзвалищі? Що ж з цього вийшло?
Вони запропонували збирати страви, що лишаються в ресторанах категорії Мішлен,
які все одно б викинули,
і віддавати їх у новий ресторан
за нижчими цінами.
Непогано ж?
А як щодо ресторану, де брудно і поганий сервіс?
Тут задумано створити тренувальну площадку,
щоб майбутні ресторатори навчились уникати таких підводних каменів.
А ресторан, де подають суші з тарганами?
Він перетворюється на суші-бар,
у якому подають суші із всілякими цікавими екзотичними інгредієнтами.
Якщо подивитись на компанії і підприємства,
які вам здаються інноваційними,
які зараз ми сприймаємо як належне, які змінили наше життя,
тоді знаєте що я вам скажу?
Колись вони всі виглядали, як ті самі "погані ідеї".
Це були ідеї, про які здебільшого говорили:
"Маячня. З цього нічого не вийде."
Так, іноді люди народжуються і знаходяться у несприятливих обставинах.
а іноді, удача чи невдача,
застає як удар блискавки.
Але вітри удачі дують постійно.
І якщо ви готові ризикнути,
якщо готові щиро висловлювати свою вдячність,
і дивитися навіть на безглузді ідеї
через призму можливостей,
ви розправите величезне вітрило й обов'язково спіймаєте свій вітер удачі.
Дякую.
(Оплески)