Skoro dve decenije
opažam to zbog čega pojedini ljudi imaju više sreće od ostalih
i pokušavam da pomognem ljudima da povećaju svoju sreću.
Vidite, ja predajem preduzetništvo,
a svi znamo da većina novih poduhvata propada,
pa je inovatorima i preduzetnicima potrebna sva moguća sreća.
Šta je to sreća?
Sreća se definiše kao uspeh ili neuspeh naizgled izazvan slučajnošću.
Naizgled.
To je ta operativna reč.
Deluje da je slučajnost
jer retko kada imamo prilike da vidimo mehanizam zaslužan za sreću ljudi.
Ali sam shvatila putem tog dugog posmatranja
da sreća retko kada nastupa iznenada,
izolovano i dramatično.
Više je poput vetra
koji neprestano duva.
Nekada je miran,
nekada je u kovitlacima,
a nekada dolazi iz pravaca koje ne možete ni da zamislite.
Kako onda uhvatiti vetar sreće?
Lako je, ali nije očigledno.
Stoga ću danas podeliti sa vama tri stvari
koje možete da uradite da izgradite jedra za hvatanje svog vetra sreće.
Prva stvar koju želite da uradite
jeste da promenite odnos prema sebi.
Budite voljni da preuzmete male rizike koji će vas izvući iz vaše zone komfora.
Dok smo deca, to radimo sve vreme.
Moramo to da radimo ako želimo da naučimo da hodamo ili pričamo,
vozimo bicikl
ili se bavimo kvantnom mehanikom, zar ne?
Moramo da se pretvorimo iz nekog ko jedne nedelje ne vozi bicikl
u osobu koja naredne nedelje to čini.
I to je ono što nas primorava da izađemo iz zone komfora
i preuzmemo neke rizike.
Problem je taj što, kako starimo,
retko to radimo.
Kao da zaključamo svest o sebi
i ne idemo više u širinu.
Provodim dosta vremena u tome
da ohrabrim svoje studente
da izađu iz svoje zone komfora i preuzmu rizik.
Kako to radim?
Za početak im dam da popune rizikometar.
To je zabavna stvar koju smo smislili na našem predavanju
gde oni obeležavaju rizike koje su spremni da preuzmu.
I vrlo brzo im postane jasno
da preuzimanje rizika nije binarna opcija.
Postoje intelektualni rizici i fizički rizici, finansijski,
emocionalni i društveni rizici, kao i oni etički i politički.
I kada završe, upoređuju svoje profile rizika sa ostalima
i brzo shvate da su svi veoma različiti.
Zatim ih ohrabrujem da prošire vidike,
da preuzmu rizike zbog kojih će izaći iz svoje zone komfora.
Na primer, nekada ih zamolim da preuzmu jedan intelektualni rizik
i pokušaju da se bave problemom kojim nisu nikada pre;
ili jedan društveni, da popričaju sa nekim ko sedi do njih u vozu;
ili emotivni rizik,
da pokažu nekome da im je zaista stalo do tuđih osećanja.
I sama to radim sve vreme.
Pre oko desetak godina sam se vozila avionom,
ranim, jutarnjim letom do Ekvadora.
I normalno, obično samo stavim slušalice
i spavam, probudim se, radim nešto,
ali sam odlučila da malo rizikujem,
pa sam započela razgovor sa muškarcem koji je sedeo do mene.
Predstavila sam se i saznala da je on izdavač.
Zanimljivo.
Na kraju samo vodili fascinantan razgovor.
Saznala sam sve o budućnosti industrije izdavaštva.
Tako, na tri četvrtine pređenog puta,
rešila sam da rizikujem dalje,
otvorila sam laptop i pokazala mu predlog knjige
koji sam sastavila za nešto što sam radila na svom predavanju.
Bio je vrlo ljubazan i pročitao,
a zatim rekao: „Znate šta, Tina, ovo nije za nas,
ali hvala što ste mi pokazali.”
To je u redu. Taj rizik se nije isplatio.
Zatvorila sam laptop.
Na kraju leta smo razmenili kontakte.
Nekoliko meseci kasnije sam mu se javila
i upitala: „Mark, da li želite da prisustvujete mom predavanju?
Radim na projektu kompletne izmene knjige,
budućnosti izdavaštva.”
I on je uzvratio: „Odlično. Voleo bih.”
I došao je na moje predavanje. Odlično iskustvo.
Nekoliko meseci kasnije, opet sam mu pisala.
Ovoga puta sam mu poslala gomilu video-klipova
sa drugog projekta mojih studenata.
Toliko ga je zaintrigirao
jedan od tih studentskih projekata
da je u njemu video knjigu
i želeo je da upozna te studente.
Moram da priznam, bila sam malo povređena.
(Smeh)
Želeo je da radi knjigu sa mojim studentima, a ne sa mnom,
ali dobro, to je u redu.
Pozvala sam ga da dođe, a on i njegove kolege su došli na Stanford
i sastali se sa studentima, a nakon toga smo ručali zajedno.
Jedan njegov urednik me je upitao:
„Hej, da li je vama palo na pamet da napišete knjigu?”
Rekla sam: „Smešno što pitate.”
Onda sam izvadila onaj identičan predlog
koji sam pokazala njegovom šefu godinu dana ranije.
Za naredne dve nedelje sam imala ugovor,
a za dve godine se knjiga prodala u preko milion primeraka širom sveta.
(Aplauz)
E, sada, možda ćete reći:
„O, baš imate sreće.”
Pa, naravno, imala sam sreće,
ali je ta sreća rezultat niza malih rizika koje sam preuzela,
a koji su počeli samo jednostavnim javljanjem.
I svako to može,
bez obzira na to gde ste na životnom putu
i bez obzira na to gde se nalazite -
čak i ako mislite da ste osoba sa najmanje sreće,
možete to da uradite tako što ćete rizikovati i izaći iz zone komfora.
Pravite svoje jedro za hvatanje sreće.
Sledeće što želite da uradite
je da promenite odnos sa drugim ljudima.
Morate da razumete da svako ko vam pomaže na vašem putu
igra važnu ulogu u dostizanju vaših ciljeva.
I ako ne pokažete da to cenite,
ne samo da nećete zatvoriti krug,
već ćete i propustiti priliku.
Kada neko radi nešto za vas,
oni troše vreme
koje mogu potrošiti na sebe ili na nekog drugog,
tako da morate da cenite to što taj neko radi.
Vodim tri programa saradnje na Stanfordu
za koje je konkurencija velika
i kada pošaljem pisma studentima koji ne upadnu,
znam da će uvek biti onih koji se razočaraju.
Neki od njih mi šalju poruke, žaleći se.
Neki me pitaju:
„Šta mogu da uradim kako bih bio uspešniji narednog puta?“
I s vremena na vreme
neko pošalje poruku u kojoj se zahvaljuje na pruženoj prilici.
To se desilo pre oko sedam godina.
Mladić po imenu Brajan poslao mi je divnu poruku:
„Znam da sam odbijen za ovaj program dva puta,
ali želim da vam se zahvalim na prilici.
Naučio sam toliko toga u samom procesu prijavljivanja.”
Bila sam toliko zatečena ljubaznošću ove poruke
da sam ga zamolila da se sastane sa mnom.
Razgovarali smo neko vreme i zatim došli na ideju da radimo
nezavistan studijski projekat zajedno.
Bio je u ragbi timu na Stanfordu
i odlučio je da radi projekat sa osvrtom na vođstvo u tom kontekstu.
Dobro smo se upoznali za to vreme,
a on je preuzeo projekat na kom je radio nezavisno
i na kraju ga pretvorio u kompaniju pod nazivom „Igraj za sutrašnjicu”,
gde uči decu iz ugroženih sredina
kako da, u osnovi, stvore život o kom sanjaju.
Bitna stvar u vezi sa ovom pričom
je da smo oboje uhvatili vetrove sreće
kao rezultat njegove poruke zahvalnosti.
Ali isprva nismo očekivali te vetrove.
Tokom poslednjih godina
smislila sam nekoliko taktika za sopstveni život
koje mi pomažu da stvarno negujem zahvalnost.
Najviše volim da na kraju svakog dana
pogledam kalendar i prođem kroz sve ljude koje sam srela,
a zatim pošaljem zahvalnice svakom ponaosob.
Za to treba samo nekoliko minuta,
ali na kraju svakog dana
osećam se neverovatno zahvalno i cenim stvari,
i garantujem vam da je to povećalo moju sreću.
Dakle, potrebno je da prvo malo rizikujete i izađete iz svoje zone komfora.
Drugo, morate da pokažete zahvalnost.
I treće, morate da promenite svoj odnos prema idejama.
Mnogi ljudi imaju stav o novim idejama i procenjuju ih.
„To je odlična ideja” ili: „To je užasna ideja”.
Ali postoji mnogo više nijansi.
Ideje nisu samo dobre ili loše.
I zapravo je seme loših ideja nešto zaista izuzetno.
Jedna od mojih omiljenih vežbi na temu kreativnosti
je da pomognem studentima da neguju stav prema užasnim idejama
kroz mnoštvo mogućnosti.
Stoga im predstavim jedan izazov:
osmišljavanje ideje potpuno novog restorana.
Moraju da osmisle najbolje ideje za novi restoran,
kao i one najgore.
Najbolje ideje su restoran na vrhu planine
uz prelep zalazak sunca
ili restoran na brodu sa veličanstvenim pogledom.
One najgore bi bile da je to restoran na đubrištu,
vrlo prljav restoran sa užasnom uslugom
ili restoran koji služi suši od bubašvaba.
(Smeh)
Studenti zatim predaju sve ideje meni.
Odlične ideje čitam naglas,
a zatim ih pocepam i bacim.
Onda uzmem užasne ideje i podelim ih.
Svaki tim ima ideju za koju drugi tim misli da je užasna
i njihov izazov je da je pretvore u nešto briljantno.
Evo šta se desi.
Za otprilike desetak sekundi neko kaže: „Ovo je fantastična ideja.”
Potom imaju tri minuta pre nego što predstave ideju ostatku grupe.
Restoran na đubrištu? U šta se to pretvorilo?
Sakupili su sav višak hrane iz restorana sa Mišelinovom zvezdicom
koja bi bila bačena
u nameri da otvore drugi restoran sa mnogo pristupačnijim cenama
od ostataka hrane.
Prilično kul?
Ili restoran koji je prljav i ima užasnu uslugu?
On je pretvoren u restoran za obuku
za buduće ugostitelje kako bi izbegli sve zamke.
A restoran sa sušijem od bubašvabe?
Pretvara se u suši bar
sa različitim zanimljivim i egzotičnim sastojcima.
Ako pogledate kompanije,
poduhvate oko vas koji su zaista inovativni,
one koje sada uzimamo zdravo za gotovo, a promenili su nam život,
znate šta?
Sve su počele kao lude ideje.
Oni su počeli sa idejama za koje je većina drugih ljudi rekla:
„To je ludo, nikada neće upaliti.”
I da, nekada se ljudi rode u užasnim okolnostima,
a ponekad je sreća poput munje
koja nas pogodi nečim divnim ili nečim užasnim.
Ali vetrovi sreće su uvek tu
i ako ste spremni na rizik,
ako ste voljni da zaista istupite i pokažete zahvalnost
i želite da zaista pogledate ideje, čak i ako su lude,
kroz mnoštvo mogućnosti,
možete da izgradite veće jedro za hvatanje vetrova sreće.
Hvala vam.
(Aplauz)