Skoraj dve desetletji
že opazujem, kaj dela ljudi srečnejše kot druge,
in poskušam pomagati ljudem imeti več sreče.
Veste, poučujem podjetništvo
in vsi vemo, da večina novih naložb propade
in da potrebujejo inovatorji in podjetniki res veliko sreče.
Kaj torej je sreča?
Sreča se definira kot uspeh ali neuspeh, ki ju, kot kaže, sproži naključje.
Kot kaže.
To je izraz, s katerim operiramo.
Izgleda kot srečno naključje, ker redko
vidimo vse vzvode, ki odigrajo svojo vlogo, da imajo ljudje srečo.
A z dolgim opazovanjem sem ugotovila,
da je sreča redko udarec strele,
izolirana in dramatična.
Je bolj kot veter,
ki nenehno piha.
Včasih je miren,
včasih piha sunkovito
in včasih pride iz smeri, ki si jo nisi predstavljal.
Kako torej ujeti veter sreče?
Lahko, a ne očitno.
Z vami bom delila tri stvari, ki jih lahko storite,
da boste zgradili jadro, s katerim boste ujeli veter sreče.
Prva stvar, ki jo morate narediti,
je, da spremenite odnos s samim seboj.
Pripravite se na majhna tveganja, s katerimi boste šli iz cone udobja.
Ko smo otroci, to počnemo ves čas.
To moramo početi, če se želimo naučiti hoditi ali govoriti
ali voziti kolo
ali celo kvantne mehanike, kajne?
Moramo se premakniti od nekoga, ki ta teden ne zna kolesariti,
do tistega naslednji teden, ki zna.
In to od nas zahteva premik iz cone udobja
in tveganje.
Problem je, da ko smo starejši,
to redko počnemo.
Nekako zaklenemo svoj občutek za nas same
in se več ne pretegnemo.
Svoje študente
veliko časa opogumljam,
naj se premaknejo iz cone udobja in malo tvegajo.
Kako to naredim?
Začnem tako, da morajo izpolniti merilec tveganja.
To je v bistvu zabavna stvar, ki smo jo razvili pri pouku,
v kateri zabeležijo, na katera tveganja so pripravljeni.
Zelo hitro jim postane jasno,
da tveganje ni binarno.
Obstajajo intelektualna tveganja, fizična in finančna tveganja,
čustvena in socialna in etična in politična tveganja.
Ko to končajo, primerjajo svoj profil tveganja z drugimi
in se kmalu zavejo, da so si zelo različni.
Nato jih vzpodbudim, naj se še malo potrudijo
in se lotijo tveganj, ki jih bodo premaknila iz cone udobja.
Prosim jih na primer, naj se lotijo intelektualnega tveganja
in naj se poskusijo spopasti s problemom, s katerim se še niso,
ali pa socialnega tveganja, da govorijo z nekom, ki sedi ob njih na vlaku,
ali pa čustvenega tveganja,
da mogoče nekomu povedo, da jim ni vseeno, kako čutijo.
Jaz to počnem kar naprej.
Pred kakimi dvanajstimi leti sem bila na letalu
zgodaj zgodaj zjutraj na poti v Ekvador.
Normalno bi si nadela slušalke
in zaspala, se zbudila, malo delala,
a odločila sem se za majhno tveganje
in se začela pogovarjati z moškim, ki je sedel poleg mene.
Predstavila sem se mu in ugotovila, da je založnik.
Zanimivo.
Na koncu sva se fascinantno pogovarjala.
Izvedela sem vse o prihodnosti založniške industrije.
Nekje na tretji četrtini poleta
sem se odločila še malo tvegati.
Odprla sem svoj prenosnik in z njim delila predlog za knjigo,
nekaj, kar sem napisala za pouk.
Bil je zelo vljuden, prebral ga je
in rekel: "Veš kaj, Tina, to za nas ne pride v poštev,
a hvala, ker si mi ga pokazala."
V redu je. To tveganje se ni splačalo.
Zaprla sem svoj prenosnik.
Na koncu poleta sva izmenjala kontaktne podatke.
Nekaj mesecev kasneje sem ga kontaktirala
in rekla: "Mark, bi prišel k mojemu pouku?
Delam na projektu o ponovnem odkritju knjige,
prihodnosti založništva."
In rekel je: "Super, z veseljem."
Prišel je k mojemu pouku in bila je res lepa izkušnja.
Čez nekaj mesecev sem mu spet pisala.
Tokrat sem mu poslala kup videoposnetkov
nekega drugega projekta svojih študentov.
Eden od projektov študentov
ga je tako zelo zanimal,
da je mislil, da bi lahko naredil knjigo,
in želel je srečati te študente.
Moram povedati, da sem bila malce prizadeta.
(smeh)
Mislim, hotel je izdati knjigo z mojimi študenti, ne z menoj,
a dobro, je že v redu.
Povabila sem ga, naj pride, in s kolegi je prišli v Stanford
in se spoznali s študenti in potem smo skupaj kosili.
Eden od njegovih urednikov mi je rekel:
"Hej, si že kdaj razmišljala, da bi napisala knjigo?"
Rekla sem: "Smešno, da si to vprašal."
In izvlekla sem isti predlog za knjigo,
ki sem ga pred letom dni pokazala njegovemu šefu.
Čez dva tedna sem imela pogodbo
in čez dve leti so prodali več kot milijon izvodov knjige po vsem svetu.
(aplavz)
No, lahko bi rekli:
"Ti pa res imaš srečo."
Seveda sem jo imela,
a ta sreča je bila rezultat serije majhnih tveganj,
začenši z pozdravom.
In to lahko stori kdor koli,
ne glede na to, kje ste v življenju,
ne glede na to, kje na svetu ste,
tudi če mislite, da imate najmanj sreče na svetu.
To lahko storite z majhnimi tveganji, ki vas bodo potegnila iz cone udobja.
Začnite graditi jadro, s katerim boste ujeli srečo.
Druga stvar, ki bi rada, da jo naredite,
je, da spremenite svoj odnos do drugih.
Razumeti morate, da vsakdo, ki vam pomaga na vaši poti,
igra ogromno vlogo v doseganju vaših ciljev.
In če ne pokažete hvaležnosti,
ne le da ne staknete kroga,
ampak izgubljate priložnosti.
Ko nekdo nekaj stori za vas,
si vzame čas,
ki bi ga lahko porabil zase ali za koga drugega,
in to mu morate priznati.
Vodim program treh štipendij na Stanfordu
in ljudje vedno tekmujejo, da bi prišli zraven.
Ko razpošljem pisma tistim študentom, ki jim ni uspelo,
vedno vem, da bodo nekateri razočarani.
Nekateri od razočaranih mi pošljejo pismo in se pritožijo.
Nekateri mi pošljejo pismo
in vprašajo, kaj lahko storijo, da bodo naslednjič bolj uspešni.
Vsake toliko časa
mi kdo pošlje pismo, v katerem se mi zahvali za priložnost.
To se mi je zgodilo pred sedmimi leti.
Mladenič z imenom Brian mi je poslal prelepo pismo in rekel:
"Vem, da sem bil že dvakrat zavrnjen v tem programu,
a rad bi se vam zahvalil za priložnost.
V procesu prijave sem se zelo veliko naučil."
Gracioznost njegovega sporočila me je tako prevzela,
da sem ga povabila na srečanje.
Nekaj časa sva klepetala in skupaj napletla idejo
za neodvisni študijski projekt.
On je bil v nogometnem moštvu na Stanfordu
in se je odločil, da bo naredil projekt o vidiku vodenja v tem kontekstu.
V tistem četrtletju sva se zelo dobro spoznala
in vzel je projekt, na katerem je začel delati
v neodvisnem študiju,
in ga na koncu spremenil v podjetje z imenom Play for Tomorrow,
kjer uči otroke iz prikrajšanih okolij
kako pravzaprav izoblikovati življenje, o katerem sanjajo.
Pomembno v tej zgodbi je to,
da sva na koncu oba ujela veter sreče
kot rezultat njegovega zahvalnega pisma.
A šlo je za veter, ki ga na začetku nisva pričakovala.
V zadnih nekaj letih
sem iznašla nekaj taktik za svoje življenje,
ki mi pomagajo resnično spodbujati hvaležnost.
Meni najljubša je ta, da na koncu vsakega dne
vzamem svoj koledar in se ozrem na vse ljudi, ki sem jih srečala,
in vsakomur pošljem zahvalno sporočilo.
To traja samo nekaj minut,
a na koncu vsakega dne
se počutim izjemno hvaležno in naklonjeno
in povem vam, da imam več sreče.
Najprej morate torej malo tvegati in se premakniti iz cone udobja.
Potem morate pokazati hvaležnost.
In tretje, spremeniti morate svoj odnos do idej.
Večina ljudi gleda nove ideje, ki jim pridejo naproti, in jih presoja.
"To je krasna ideja," ali pa "To je grozna ideja."
A v resnici gre bolj za odtenke.
Ideje niso ne dobre ne slabe.
Seme slabih idej je pravzaprav pogosto nekaj izjemnega.
Ena mojih najljubših vaj pri pouku kreativnosti
je, ko pomagam študentom sprejeti pogled na strašne ideje
skozi lečo možnosti.
Dam jim izziv:
ustvarijo naj idejo za novo restavracijo neke blagovne znamke.
Domisliti se morajo najboljših idej za novo restavracijo
in najslabših idej za novo restavracijo.
Najboljše ideje so, recimo, restavracija na vrhu gore
s prelepim sončnim zahodom
ali restavracija na ladji s prelepim razgledom.
Slabe ideje pa so, recimo, restavracija na smetišču
ali restavracija z zelo slabo postrežbo, ki je resnično umazana,
ali pa restavracija, ki servira suši iz ščurkov.
(smeh)
Potem mi izročijo vse te ideje,
jaz dobre preberem na glas
in jih nato raztrgam in vržem stran.
Potem pa vzamem grozne ideje in jih ponovno razdelim.
Vsak tim ima zdaj idejo, za katero je drugi tim mislil, da je grozna.
Njihov izziv je spremeniti to idejo v nekaj brilijantnega.
Tole se zgodi.
Čez deset sekund nekdo reče: "To je krasna ideja."
Imajo kake tri minute, preden idejo predstavijo razredu.
Restavracija na smetišču torej? V kaj se to spremeni?
No, zberejo odvečno hrano iz restavracij z Michelinovimi zvezdicami,
ki bi sicer končala med odpadki,
in imajo še eno restavracijo z mnogo nižjimi cenami
z vsemi ostanki hrane.
Super, ne?
Ali umazana restavracija s strašno slabo postrežbo?
No, ta se spremeni v restavracijo, ki je vadbišče
za bodoče lastnike restavracij, da ugotovijo, kako se izogniti pastem.
In restavracija s sušijem iz ščurkov?
Spremeni se v suši bar
s celo vrsto resnično zanimivih in eksotičnih sestavin.
Če pogledate po podjetjih,
naložbah okoli vas, ki so resnično zanimivi,
tistih, ki jih imajo zdaj za samoumevne, pa so spremenili naše življenje,
no, veste kaj?
Vse so se začele z noro idejo.
začele so se z idejami, za katere je večina, ki so jim
bile predstavljene, rekla: "To je noro, to ne bo nikoli delovalo."
Torej, da, včasih se ljudje rodijo v težke razmere
in včasih nas udari strela sreče
z nečim čudovitim ali strašnim.
A veter sreče je vedno tu
in če ste pripravljeni tvegati,
če ste se res pripravljeni izpostaviti in pokazati hvaležnosti,
če ste pripravljeni pogledati ideje, tudi če so nore,
skozi lečo možnosti,
lahko zgradite veliko in še večje jadro, da ujamete veter sreče.
Hvala.
(aplavz)