Majdnem két évtizedet töltöttem azzal,
hogy azt vizsgáltam, mitől szerencsésebb az egyik ember, mint a másik.
A célom az volt, hogy segítsek abban, hogy több szerencsénk legyen.
Vállalkozástudományt tanítok,
és ahogy mindannyian tudjuk, a legtöbb új vállalkozás kudarcba fullad.
Az újítóknak és a vállalkozóknak tehát különösen nagy szükségük van szerencsére.
De mi is a szerencse?
Meghatározhatjuk úgy, hogy a szerencse véletlen siker vagy kudarc.
Véletlen.
Általában így gondoljuk.
Úgy tűnik, a szerencse a véletlen műve,
mivel ritkán van rálátásunk mindarra, mitől is lesz valaki sikeres.
Hosszas megfigyelés után rájöttem,
hogy a szerencse ritkán érkezik villámcsapásként,
elszigetelten, drámai módon.
Olyan inkább, mint a szél,
ami állandóan fúj.
Néha szélcsend van,
néha viszont erős lökésekkel támad.
Néha pedig olyan irányból érkezik, amire nem is számítunk.
Hogyan foghatjuk hát be a szerencse szelét?
Ez könnyű, de nem nyilvánvaló.
Három lehetőséget szeretnék megosztani önökkel,
melyek segítségével vitorlát építhetnek, és befoghatják a szerencse szelét.
Az első dolog, amit tehetünk,
hogy megváltoztatjuk a viszonyunkat önmagunkhoz.
Vállaljunk kisebb kockázatokat, amelyek kimozdítanak a komfortzónánkból.
Gyermekként mind ezt tesszük.
Kénytelenek vagyunk, ha meg akarunk tanulni járni, beszélni
vagy biciklizni –
vagy később azt, hogy mi a kvantummechanika. Igaz?
Így lesz egyik hétről a másikra egy biciklizni nem tudó gyerekből
bicikliző gyerek.
Ehhez viszont az kell, hogy kimozduljunk a komfortzónánkból,
és kockázatot vállaljunk.
A baj az, hogy ahogy egyre idősebbek leszünk,
ez egyre ritkábban fordul elő.
Lezárjuk magunkban az önmagunkról kialakított képet,
és nem kívánunk többé változtatni rajta.
Sok időt töltök a diákjaimmal,
és mindig arra biztatom őket,
hogy lépjenek ki a komfortzónájukból, vállaljanak kockázatot.
Hogyan teszem ezt?
Először is kitöltetek velük egy rizikométert.
Ez egy jópofa dolog, amit az óráinkon dolgoztunk ki.
A lényeg az, hogy felvázoljuk, ki milyen kockázatot mer vállalni.
Ebből mindenki számára hamar egyértelművé válik,
hogy a kockázatvállalás nem egy kétpólusú valami.
Van intellektuális kockázat, fizikai kockázat, pénzügyi kockázat,
érzelmi kockázat, közösségi kockázat, morális kockázat és politikai kockázat.
Mikor a diákok ezt kitöltik, összehasonlítják a kockázatprofiljaikat,
és nagyon hamar rájönnek, hogy mindenkié teljesen más.
Aztán arra próbálom rávenni őket,
hogy legyenek bátrak, lépjenek ki a komfortzónájukból,
és vállaljanak például valamilyen intellektuális kockázatot:
próbáljanak megoldani egy problémát, amivel azelőtt még nem volt dolguk.
Vagy vállaljanak kapcsolati kockázatot: beszélgessenek a szomszédjukkal a vonaton.
Vagy érzelmi kockázatot:
mondják el esetleg, mennyire fontos számukra, hogy érez a másik.
Magam is mindig kockázatokat vállalok.
Sok-sok évvel ezelőtt,
egy nagyon korai járattal utaztam Ecuadorba.
Ilyenkor általában felteszem a fülhallgatómat,
elalszom, felébredek, dolgozgatok.
Akkor viszont elhatároztam, hogy kockáztatok kicsit,
és beszélgetni kezdtem a mellettem ülő férfival.
Bemutatkoztam, és megtudtam, hogy egy kiadónál dolgozik,
Érdekes.
Végül egy fantasztikusat beszélgettünk.
Sok mindent megtudtam a könyvkiadás jövőjéről.
Mikor már túl voltunk az út háromnegyedén,
úgy döntöttem, bepróbálkozom még valamivel:
kinyitottam a laptopom, és megmutattam annak a könyvnek a tervét,
amit az egyik kurzusommal kapcsolatban állítottam össze.
Nagyon udvariasan elolvasta, és azt mondta:
"Hát, Tina, az a helyzet, hogy mi nem foglalkozunk ilyesmivel,
de köszönöm, hogy megmutatta."
És nem is volt ezzel baj. Ez nem jött be.
Becsuktam a laptopot.
Az út végén elkértük egymás elérhetőségeit.
Néhány hónappal később felkerestem:
"Mark, nem lenne kedve eljönni az egyik órámra?
A jelenlegi projektünk témája a könyv újjászületése
és a könyvkiadás jövője."
"Nagyszerű" – felelte. Szívesen elmegyek.
El is jött az órára, és nagyszerű élmény volt.
Néhány hónappal később megint írtam neki.
Ekkor néhány videófelvételt küldtem el,
amit a diákjaim egy másik projekttel kapcsolatban készítettek.
Annyira megtetszett neki
a diákjaim egyik munkája,
hogy felvetette, hogy ebből akár még könyv is készülhetne,
és találkozni akart a diákokkal.
El kell mondjam, kicsit megbántva éreztem magam.
(Nevetés)
Mármint hogy a tanítványaimmal akar könyvet írni, nem velem.
de oké, rendben van.
Meghívtam, és el is jött a kollégáival Stanfordba.
Találkozott a diákokkal, aztán együtt ebédeltünk.
Az egyik szerkesztője azt mondta:
"És ön sosem gondolt még rá, hogy könyvet írjon?"
Én meg azt feleltem: "Milyen érdekes, hogy kérdi."
Elővettem ugyanazt a könyvtervezetet,
amit egy évvel azelőtt megmutattam a főnökének.
Két héten belül meg is volt a szerződésem,
két év múlva pedig a könyv, amiből azóta több mint egymillió példányt adtak el.
(Taps)
Most mondhatnák:
"Hogy ön milyen szerencsés!"
És igen, lehet, hogy szerencsém volt,
de a szerencse hátterében ott volt a sok kockázat, amit vállaltam:
kezdve attól, hogy megszólítottam valakit.
Ezt viszont bárki meg tudja tenni,
függetlenül attól, hogy életének mely szakában van,
vagy hogy a világ mely pontján él.
Még a magát igazán szerencsétlennek érző ember is
vállalhat apró kockázatokat, amelyek kimozdítják a megszokásokból.
A szerencse szelét befogó vitorlát nekünk kell elkezdenünk felhúzni.
A következő lépés, amit tennünk kell,
hogy változtatunk a másokhoz való hozzáállásunkon.
Meg kell értenünk, hogy mindenki, aki az utunkon segít minket,
óriási szerepet játszik abban, hogy elérhessük a céljainkat.
Ha nem mutatjuk ki, milyen nagyra értékeljük a segítséget,
nemcsak a szálakat nem varrjuk el,
de egy lehetőséget is elszalaszthatunk.
Mikor valaki tesz értünk valamit,
abból az időből áldoz erre,
amit akár magára vagy valaki másra is fordíthatna.
Értékelnünk kell, amit értünk tesz.
Jelenleg három ösztöndíjprogramot is vezetek a Stanfordon.
Komoly a verseny a bejutásért.
Mikor kiküldöm a leveleket azoknak, akik nem jutottak be,
mindig tudom, milyen csalódottak lesznek.
Néhány csalódott diák levélben tesz panaszt.
Néhányan azt kérdezik:
"Mit tegyek, hogy legközelebb nagyobb sikerrel indulhassak?"
És olykor-olykor
kapok olyan üzenetet is, melyben a jelentkező megköszöni a lehetőséget.
Hét évvel ezelőtt például
egy Brian nevű fiatalember gyönyörű üzenetet küldött:
"Bár másodszor sem sikerült bekerülnöm a programba,
szeretném megköszönni önnek a lehetőséget.
Nagyon sokat tanultam már a jelentkezési időszakban is."
Annyira szíven ütött az üzenet kedvessége,
hogy meghívtam ezt a fiatalembert egy találkozóra.
Beszélgettünk egy kicsit,
majd kisütöttük egy független tanulmány tervét.
A standfordi focicsapat tagja volt,
és elhatározta, hogy ebben a környezetben fogja tanulmányozni a vezetést.
Nagyon jól megismertük egymást ebben a szemeszterben.
Fogta a tanulmányt,
amin függetlenként kezdett dolgozni,
és csinált belőle egy vállalkozást "Játssz a jövőért" néven,
amely hátrányos helyzetű gyerekeket segít abban,
hogy olyan életet élhessenek, amilyet szeretnének.
A történet tanulsága az,
hogy a levélnek köszönhetően mindkettőnknek sikerült
befognunk a szerencse szelét.
Mikor az egészbe belevágtunk, nem is sejtettünk ezt.
Az elmúlt néhány évben
a saját életemre vonatkoztatva is kidolgoztam néhány stratégiát arra,
hogy jobban ki tudjam mutatni a hálám.
A kedvencem az, hogy minden nap végén
megnézem a naptárom, és magam elé idézem azokat, akikkel találkoztam,
majd mindegyiküknek köszönő üzenetet küldök.
Néhány perc az egész,
de így minden nap végén
nagy hálát és elismerést érzek,
ez pedig – ezt bizton állíthatom – szerencsét hozott.
Először tehát vállaljunk kockázatot, és lépjünk ki a komfortzónánkból.
Másodszor: mutassuk ki, mennyire hálásak vagyunk.
Végül harmadszor: változtassuk meg az ötletekkel kapcsolatos érzéseinket.
Legtöbben megvizsgáljuk az ötleteinket, és valamilyen ítéletet hozunk:
"Ez az ötlet nagyszerű" vagy "Ez rossz ötlet."
A helyzet viszont az, hogy ennél sokkal árnyaltabb a helyzet.
Egy ötlet se nem jó, se nem rossz.
Sőt, a rossz ötletek mögött sokszor valami igazán figyelemreméltó rejtőzik.
Az óráimon az egyik kedvenc kreativitást fejlesztő gyakorlatom,
hogy arra kérem a diákokat, hogy a rossz ötleteket
a lehetőség szűrőjén keresztül vizsgálják meg.
Ehhez egy feladatot adok nekik:
tervezzenek meg egy vadonatúj éttermet.
Azt kérem tőlük, mondják el az étteremmel kapcsolatos legjobb ötleteiket
és a legrosszabbakat is.
A legjobb ötletek között olyasmik vannak, hogy étterem egy hegytetőn
gyönyörű naplementével;
vagy étterem egy hajón csodás kilátással.
A legborzalmasabb ötletek pedig: étterem egy szemétdomb tetején,
vagy egy nagyon piszkos étterem, ahol még a kiszolgálás is pocsék,
vagy egy olyan étterem, ahol csótány-szusit szolgálnak fel.
(Nevetés)
Átadják nekem az összes ötletet.
Először felolvasom a jókat,
aztán fogom, eltépem, és kidobom őket.
Aztán fogom a rossz ötleteket, és kiosztom nekik.
Mindegyik csoport kap egy ötletet, ami egy másik csapat szerint borzalmas.
A feladat pedig az, hogy próbáljanak valami fantasztikusat kihozni belőle.
Elmondom, mi szokott ilyenkor történni:
Körülbelül 10 másodperc múlva valaki megszólal: "De hát ez nagyszerű ötlet!"
Három percük van, hogy valahogy eladják a dolgot a többieknek.
Mit kezdjük akkor, ha az étterem egy szeméttelepen van?
Mondjuk Michelin csillagos éttermekből hozzák el a megmaradt ételeket,
amit ott már kidobtak volna,
és ez a másik éttermük, ami viszont sokkal olcsóbb:
ott van a maradék.
Jó, nem?
És mi legyen a piszkos étteremmel, ahol borzalmas a kiszolgálás?
Legyen ez mondjuk egy tanétterem
jövendő vendéglátóknak, akik szeretnék az ilyen nehézségeket elkerülni.
Hát a csótány-szusis hely?
Legyen olyan szusibár,
ahol mindenféle egzotikus hozzávalókkal dolgoznak.
Ha körülnézünk a különböző cégeknél
vagy a környezetünkben lévő valóban kreatív vállalkozások háza táján,
melyekről ma már egyértelműen állíthatjuk, hogy megváltoztatták az életünket –
nos, ezek sem mások –
kezdetben mind csak egy őrült ötlet volt.
Feldobtak egy ötletet, aztán megpróbálták rásózni valakire.
Legtöbben persze úgy reagáltak, hogy hülyeség, és sosem lesz belőle semmi.
Igen, néha az emberek szörnyű helyekre születnek,
és néha a szerencse úgy jön, mint egy villámcsapás,
ami valami csodálatosat vagy szörnyűt hoz az életünkbe.
De a szerencse szelei mindig fújnak,
már ha az ember mer kockáztatni.
Ha bevállaljuk és kimutatjuk, milyen nagyra értékelünk másokat,
ha hajlandóak vagyunk a lehetőség szűrőjén keresztül megvizsgálni egy ötletet,
még akkor is, ha őrültségnek tűnik,
még nagyobb vitorlát bonthatunk, amivel a szerencse szeleit befoghatjuk.
Köszönöm.
(Taps)