Прекарах почти 20 години
в наблюдения кое прави някой да има повече късмет от друг
и в опити да помогна на хората да увеличат своя късмет.
Преподавател съм по предприемачество
и всички знаем, че повечето нови инициативи претърпяват неуспех,
а иноваторите и предприемачите се нуждаят от възможно най-много късмет.
Какво представлява късметът?
Той се определя като успех или провал, очевидно причинен случайно.
Очевидно.
Това е ключовата дума.
На пръв поглед е случайност,
защото рядко виждаме всички механизми, които се задействат в полза на късмета.
След много наблюдения, обаче, осъзнах,
че късметът рядко идва като светкавица,
изолиран и драматичен.
Много повече прилича на вятъра,
който духа постоянно.
Понякога е кротък и спокоен,
друг път приижда на силни пориви,
а в друг случай идва от посоки, за които дори не си подозирал.
Как можеш да хванеш вятъра на късмета?
Лесно е, но не е очевидно.
Затова ще споделя с вас три неща,
които може да направите, за да вдигнете платно да хванете вятъра на късмета.
Първото, което трябва да направите,
е да промените отношението към самите себе си.
Бъдете готови да поемате малки рискове, които да ви изведат от зоната на комфорт.
Когато сме били деца, сме го правили непрекъснато.
Трябва да го правим, ако искаме да се научим да ходим или говорим
или да караме колело
даже да разбираме от квантова механика.
Трябва да преминем от човека, който отначало не кара колело
до този, който вече може да кара.
За тази цел трябва да излезем от зоната си на комфорт
и да поемем определени рискове.
Проблемът е, че колкото повече остаряваме,
толкова по-рядко правим това.
Сякаш заключваме осъзнаването какви сме всъщност
и спираме да се напрягаме.
С моите студенти
прекарвам доста време като ги насърчавам
да излязат от зоната си на комфорт и поемат рискове.
Как правя това?
Като начало им давам да попълнят своеобразен "рискометър".
Общо взето това е забавно задание, което правим в час
и студентите посочват какви рискове са склонни да предприемат.
Много бързо им става ясно,
че поемането на риск не е двуполюсно.
Съществуват интелектуални рискове, физически рискове, финансови рискове,
емоционални рискове, социални рискове, морални рискове и политически рискове.
Когато попълнят профила си, те го сравняват с този на останалите
и бързо осъзнават, че всички са напълно различни.
След това ги насърчавам да направят още една крачка,
и поемат даден риск, който ще ги изведе от зоната на комфорт.
Например, понякога ги карам да поемат интелектуален риск
и да се опитат да атакуват проблем, който досега са избягвали.
Или социален риск - да заговорят човека, който седи до тях във влака,
или емоционален риск,
да разкрият пред някой близък приятел своите истински чувства.
Аз самата правя това непрекъснато.
Преди десетина години седях в един самолет
много рано сутринта, на път за Еквадор.
В такива случаи обикновено просто си слагах слушалките
и заспивах, будех се, работех малко,
но тогава реших да поема малък риск
и завързах разговор с човека, който седеше до мен.
Представих се и разбрах, че той е издател.
Интересно.
Разговорът се оказа изключително приятен.
Научих доста за бъдещето на издателската индустрия.
Оставаше ни да изминем последната четвърт от полета,
когато реших да поема още един риск.
Отворих лаптопа си и споделих със събеседника ми предложение за книга,
което бях подготвила върху материала, използван по време на лекциите ми.
Той прояви любезност, изчете го
и каза: "Знаете ли, Тина, това няма как да стане с нас,
но много благодаря, че споделихте."
Е, нищо. С този риск не ми провървя.
Затворих си лаптопа.
Към края на полета си разменихме координатите.
След няколко месеца се свързах с него
и му казах: "Марк, каня Ви да дойдете на моя лекция.
Занимавам се с проект относно преоткриването на книгата,
бъдещето на публикуването."
Той отвърна, че с удоволствие ще дойде.
Присъства на лекцията ми, всичко беше чудесно.
След няколко месеца отново му писах.
Този път му изпратих няколко видеоклипа
от друг работен проект на студентите ми.
Той остана толкова заинтригуван
от един конкретен проект,
че веднага съзря в него потенциална книга
и поиска среща с участниците в проекта.
Трябва да призная, заболя ме мъничко.
(Смях)
Прояви интерес не към мен, а към студентите ми,
но щях да го преглътна.
Поканих го в Станфорд, той дойде с колегите си
срещна се със студентите и после обядвахме заедно.
Един от редакторите ми каза:
"А мислили ли сте някога да напишете книга?"
"Интересно, че ме питате" - отвърнах.
Тогава извадих същото предложение,
което бях показала на шефа му година по-рано.
Само за две седмици вече имах договор,
а за две години бяха продадени над един милион броя по целия свят.
(Ръкопляскания)
Може да си кажете:
"Е, провървяло ви е."
Разбира се, имах късмет,
но този късмет дойде като резултат от множество малки рискове, които поех,
като се започне от първото "Здравейте".
Всеки може да направи това
независимо къде сте в живота си,
независимо къде сте в света -
дори да си мислите, че сте най-големият карък,
можете да поемате малки рискове, които ви изкарват от зоната на комфорт.
Започнете да вдигате платна да хванете късмета.
Второто, което трябва да сторите,
е да промените отношението си към другите хора.
Трябва да разберете, че всеки, който ви помага във вашето пътуване
играе огромна роля, за да достигнете вие целите си.
Ако не покажете, че ги цените,
не само че не затваряте кръга,
но и изпускате възможност.
Когато някой направи нещо за вас,
той посвещава времето,
което би могъл да отдели за себе си или някой друг,
и трябва да оцените усилията, които полага.
Водя три стипендиантски програми в Станфорд,
за които конкуренцията е голяма
и когато разпратя писма на тези, неуспели да се класират,
винаги зная, че ще има разочаровани.
Някои от разочарованите ми връщат отговор, като се оплакват.
Други ми връщат отговор,
като ме питат какво да направят, за да имат по-голям успех следващия път.
А понякога, много рядко,
някой ми връща отговор, като ми благодари за предоставената възможност.
Това се случи преди седем години.
Млад мъж на име Брайън ми прати следното прекрасно писмо:
"Зная, че не бях одобрен за програмата два пъти,
но искам да Ви благодаря за възможността.
Научих толкова много в самия процес на кандидатстване."
Толкова се впечатлих от благородството на неговото послание,
че го поканих да се срещнем.
Поговорихме известно време и така се роди идеята
за едно съвместно независимо проучване.
Той беше във футболния отбор на Станфорд
и реши да направи изследване, разглеждайки лидерството в този контекст.
Опознахме се изключително добре за тези три месеца
и той взе проекта, по който започна да работи
в независимото проучване
и в края на краищата го превърна в компания, която нарече "Играй за утре".
В нея той учи деца от семейства в неравностойно положение
как да изградят живота, за който мечтаят.
Важното в тази история
е че и двамата успяхме да хванем вятъра на късмета
само заради едно благодарствено писмо.
А всъщност точно този вятър никак не го очаквахме, изобщо.
През последните няколко години
съм си изработила стратегия за собствения живот,
за да мога да храня чувства на признателност.
Много обичам в края на всеки ден
да погледна календара си, да си припомня всички, с които съм се срещнала
и да изпратя благодарствено писмо до всеки един човек.
Отнема само няколко минути
но така в края на всеки ден
аз се чувствам невероятно благодарна и ценяща усилията на другия.
Гарантирам ви, че това повиши моя късмет.
И така, първо поемете риск и излезте от зоната си на комфорт.
Второ, покажете, че цените другия.
И трето, променете отношението си към идеите.
Повечето хора съзират около себе си нови идеи и отсъждат:
"Идеята е страхотна" или "Това е ужасна идея."
В действителност нюансите са много повече.
Идеите не са само добри или само лоши.
Всъщност, често ужасните идеи имат в основата си нещо забележително.
Едно от любимите ми упражнения в часовете по творческо мислене
е да помогна на студентите да се научат да гледат на ужасните идеи
през лупата на възможностите.
Подхвърлям им предизвикателство:
да създадат идея за напълно нов ресторант.
Те трябва да ми представят най-добрите идеи за нов ресторант
и най-лошите такива.
Най-добрите идеи са за ресторант на висок планински връх
с пленителен залез,
или ресторант на лодка, разкриваща прекрасна гледка.
Ужасните идеи пък описват ресторант, изграден на бунище,
или ресторант с отвратително обслужване и покъртителна липса на хигиена
или ресторант, който сервира суши от хлебарки.
(Смях)
Предават ми всички идеи,
аз чета на глас листите с добрите идеи,
после ги скъсвам и ги изхвърлям.
След това вземам ужасните идеи и отново ги разпределям.
Така всеки отбор има идея, която друг отбор е сметнала за ужасна
и предизвикателството е да я превърнат в нещо великолепно.
Ето какво се случва:
След около 10 секунди някой казва: "Идеята е фантастична!"
и отборът има три минути, преди да подхвърли идеята на класа.
Ресторантът на бунището? В какво го трансформираме?
Цялата излишна храна от ресторантите със звезди Мишлен,
която е щяла да бъде изхвърлена, се събира
и се отваря нов ресторант на много по-ниски цени,
с неизползваната храна.
Страхотно, нали?
А онзи ресторант с лошата хигиена и ужасно обслужване?
Той се превръща в ресторант, вид тренировъчна база
за бъдещи ресторантьори, където да се научат да избягват коварните капани.
Какво да кажем за сушито от хлебарки?
Този ресторант се превръща в суши бар,
предлагащ всякакви интересни и екзотични съставки.
Ако погледнете компаниите,
инициативите около вас, които са действително иновативни,
тези, които сега приемаме за даденост и които са променили живота ни,
знаете ли....
Всички са започнали като налудничави идеи.
Идеи, които някой е подхвърлил другиму,
и често реакцията е била: "Това е лудост, нищо няма да излезе."
Да, понякога хората се раждат при ужасни обстоятелства
и понякога късметът е гръмотевица,
която ни поразява с нещо прекрасно или нещо ужасно.
Но вятърът на късмета е винаги там,
и ако сте склонни да поемете рискове,
ако сте готови да излезете и покажете, че цените чуждите усилия,
ако с охота разгледате идеи, дори и да ви се струват налудничави,
през лупата на възможностите,
може да вдигнете все по-голямо и по-голямо платно, за да хванете вятъра на късмета.
Благодаря ви.
(Ръкопляскания.)