Ovo je priča o kapitalizmu.
To je sistem koji volim
zbog uspeha i prilika koji je pružio meni i milionima drugih.
Počeo sam u svojim 20-im da trgujem robom, pamukom naročito, na dnu,
a ako je ikada postojalo slobodno tržište koje je slobodno za sve, to je bilo to,
gde su se muškarci koji su nosili kravate, ali se ponašali kao gladijatori
borili bukvalno i fizički za zaradu.
Srećom, išlo mi je dovoljno dobro da sam do svoje 30. godine
mogao da se popnem u svet upravljanja novcem
gde sam proveo naredne tri decenije kao globalni makro trgovac.
Za to vreme sam video mnogo ludih stvari na tržištima
i trgovao sam kroz mnogo ludih manija.
Nažalost,
sa žaljenjem izveštavam da smo možda u kandžama
jedne od najrazornijih zasigurno u mojoj karijeri,
a dosledno dokazana pouka je da se manije nikada ne završe dobro.
Tokom proteklih 50 godina,
kao društvo, došli smo do sagledavanja naših kompanija i korporacija
na vrlo ograničen, gotovo monomanijakalni način
u pogledu načina na koji ih vrednujemo,
a toliko smo stavili naglaska na profit,
na kratkoročne kvartalne zarade i cene akcija,
da smo isključili sve ostalo.
Kao da smo istrgli čovečnost iz naših kompanija.
Mi to ne radimo - nećemo nešto prikladno svesti
na skup brojeva sa kojima se možemo igrati poput Lego kockica -
to ne radimo u našem ličnom životu.
Ne tretiramo osobu niti je cenimo
na osnovu njenog mesečnog prihoda ili kreditnih poena,
ali imamo dvostruki standard
kada je u pitanju način na koji vrednujemo naše firme,
a znate šta?
To preti samim temeljima našeg društva.
Evo kako ćete to uvideti.
Na ovom grafikonu su prikazane korporativne profitne marže
40 godina unazad kao procenat prihoda
i možete videti da se nalazimo na 40-godišnjem vrhuncu od 12,5 procenata.
Ura ako ste vlasnik akcija,
ali ako se nalazite na drugoj strani, ako ste prosečan američki radnik,
onda možete videti da to nije tako dobra stvar.
[„Udeo prihoda koji ide radnicima u SAD u odnosu na naknade rukovodiocima“]
Veće profitne marže ne povećavaju društveno bogatstvo.
One zapravo pogoršavaju nejednakost prihoda,
a to nije dobra stvar.
Ipak, intuitivno, to ima smisla, zar ne?
Ako 10 procenata američkih porodica na vrhu
poseduje 90 posto akcija,
dok one uzimaju veći deo korporativnih profita,
onda manje bogatstva ostaje za ostatak društva.
Opet, nejednakost prihoda nije dobra stvar.
Sledeći grafikon koji je napravio Fond ravnopravnosti
pokazuje 21 zemlju, od Austrije preko Japana do Novog Zelanda.
Na horizontalnoj osi je nejednakost u visini dohotka.
Što dalje idete desno, veća je nejednakost u visini dohotka.
Na vertikalnoj osi je dato devet socijalnih i zdravstvenih merila.
Što više idete gore, gori su problemi, a ta merila obuhvataju
očekivani životni vek, trudnoću u tinejdžerskom dobu, pismenost,
društvenu pokretljivost, da navedemo samo neke.
Oni među vama u publici koji su Amerikanci se možda pitaju
na kom rangu se nalaze Sjedinjene Države.
Gde leže na ovom grafikonu?
Pogodite šta?
Bukvalno smo van grafikona.
Da, to smo mi,
sa najvećom nejednakošću u visini dohotka
i najvećim društvenim problemima prema tim merilima.
Evo makro prognoze koju je lako sačiniti,
a to je da će taj jaz između najbogatijih i najsiromašnijih
biti zatvoren.
Istorija to uvek čini.
To se tipično dogodi na jedan od tri načina:
kroz revoluciju, veće poreze ili ratove.
Ništa od toga nije na mojoj listi želja.
(Smeh)
Postoji još jedan način da se to uradi,
a to je povećanjem pravednosti u korporativnom ponašanju,
ali imajući u vidu način na koji sada poslujemo,
to bi zahtevalo ogromne promene u ponašanju,
i kao zavisnik koji pokušava da se otarasi navike,
prvi korak je priznati da imate problem.
I dozvolite mi da kažem, ova profitna manija u kojoj se nalazimo
je toliko duboko ukorenjena
da čak ni ne shvatamo kako škodimo društvu.
Evo malog, ali iznenađujućeg primera o tome kako tačno to radimo.
Ovaj grafikon pokazuje korporativna davanja
kao procenat profita, a ne prihoda, tokom poslednjih 30 godina.
Uporedite to sa prethodnim grafikonom korporativnih profitnih marži
i pitam vas, da li se to čini ispravno?
Iskreno, kada sam počeo da pišem ovo, pomislio sam:
„O, vau, šta moja kompanija čini, šta Tjudor čini?“
i shvatio sam da dajemo jedan procenat korporativnih profita
u dobrotvorne svrhe svake godine.
A ja bi trebalo da budem filantrop.
Kada sam to shvatio, bukvalno sam hteo da povratim.
Poenta je da je ova manija toliko duboko ukorenjena
da dobronamerni ljudi poput mene čak ni ne shvataju da su deo toga.
E, sad, nećemo izmeniti korporativno ponašanje
jednostavnim povećanjem filantropije u korporacijama ili dobrotvornih priloga.
Uzgred, od tada smo to učetvorostručili,
ali - (Aplauz) - molim vas.
Možemo to učiniti podsticanjem pravednog ponašanja.
Jedan način za to je verovati
sistemu koji nas je ovde prvobitno doveo,
a to je sistem slobodnog tržišta.
Pre oko godinu dana, neki moji prijatelji i ja
započeli smo neprofitnu organizaciju pod imenom Pravedni kapital.
Njena misija je vrlo jednostavna:
da pomogne kompanijama i korporacijama da nauče
kako da posluju na pravedniji način koristeći podatke dobijene od javnosti
da bi definisali koji su tačno kriterijumi za pravedno korporativno ponašanje.
U ovom trenutku ne postoji široko prihvaćeni standard
koji kompanija ili korporacija može slediti,
a upravo tu nastupa Pravedni kapital,
jer počevši od ove godine i svake naredne ćemo sprovoditi nacionalno istraživanje
na reprezentativnom uzorku od 20 000 Amerikanaca
da bismo otkrili tačno šta misle
da su kriterijumi pravednosti u korporativnom ponašanju.
To je model koji će otpočeti u Sjedinjenim Državama,
ali se može proširiti bilo gde na planeti,
i možda ćemo otkriti
da je najvažnija stvar za javnost
da stvorimo poslove sa minimalnom satnicom ili da napravimo zdrave proizvode,
ili da pomognemo životnoj sredini umesto da joj nanosimo štetu.
U Pravednom kapitalu, mi to ne znamo, i nije na nama da odlučimo.
Mi samo prenosimo poruku,
ali imamo 100 posto poverenja i vere u američku javnost
da će se to razumeti kako treba.
Objavićemo zaključke prvi put ovog septembra,
a zatim ćemo sledeće godine ponoviti anketu
i tada ćemo načiniti dodatne korake
rangirajući 1 000 najvećih kompanija u SAD
od broja jedan do broja 1 000 i sve između.
To nazivamo Pravedni indeks,
i upamtite, mi smo nezavisna neprofitna organizacija bez predrasuda
i davaćemo glas američkoj javnosti.
Možda ćemo vremenom otkriti da, kako ljudi budu dolazili do saznanja
koje kompanije su najpravednije,
ljudski i ekonomski resursi će biti usmereni ka njima,
postaće najuspešnije
i pomoći će našoj zemlji da bude najuspešnija.
Kapitalizam je odgovoran za svaku veću inovaciju
koja je učinila ovaj svet inspirativnijim i divnijim mestom za život.
Kapitalizam mora biti zasnovan na pravdi.
Mora da bude, a sada više nego ikada,
sa ekonomskim podelama koje svakodnevno postaju sve veće.
Procenjuje se da se 47 posto američkih radnika
može ukloniti u narednih 20 godina.
Nisam protiv napretka.
Želim auto bez vozača i raketni pojas baš kao i svi ostali,
ali zalažem se za prepoznavanje da uz povećano bogatstvo i profite
mora da ide veća korporativna društvena odgovornost.
„Ako se pravda ukloni“, rekao je Adam Smit, otac kapitalizma,
„veliko, neizmerno tkivo ljudskog društva se mora u trenutku
raspasti na atome.“
Kada sam bio mlad i postojao je neki problem,
moja mama bi uvek uzdahnula, odmahnula glavom i rekla:
„Imaj milosti, imaj milosti.“
Sada nije vreme da im mi, ostatak nas, pokažemo milost.
Vreme je da im pokažemo ispravnost,
a mi to možemo, vi i ja,
počevši od mesta na kome radimo, od firmi u kojima poslujemo,
a kada stavimo pravednost rame uz rame sa profitom,
dobićemo najdivniju stvar na svetu -
povratićemo našu čovečnost.
Hvala vam.
(Aplauz)