Ez a történet a kapitalizmusról szól.
Ez az a rendszer, amit imádok,
mert sikereket és lehetőségeket kínál úgy nekem, mint sok más milliónak.
A 20-as éveimben az árukereskedelem legalján kezdtem, leginkább gyapottal,
és ha valaha létezett egy korlátok nélküli szabad piac, akkor ez az volt,
ahol nyakkendős férfiak gladiátorokként viselkedve,
úgy szóban, mint fizikailag, a nyereségért harcoltak.
Szerencsémre, elég jól álltam 30 éves koromra,
mert addigra felköltöztem a pénzügyi világ magas tornyaiba,
ahol az elkövetkező három évtizedet, globális makrokereskedőként töltöttem.
Ez alatt az idő alatt sok őrültséget láttam a piacon,
és elég sok őrült mániával is kereskedtem.
És sajnos,
szomorúan jelentem, hogy most az egyik legkatasztrofálisabb
esemény markában vagyunk, legalábbis az én pályafutásomban,
ahol egy állandó tanulság van: a mániákusság soha nem végződik jól.
Most, az elmúlt 50 évben
a társadalmunk a cégekkel és a nagyvállalatokkal szemben
nagyon szűk látókörű, szinte rögeszmés,
már ami az értékelésüket illeti,
és akkora hangsúlyt fektet a nyereségre,
a rövidtávú negyedéves jövedelemre, és részvényárfolyamokra,
ami minden más szempontot kizár.
Mintha teljesen kiszakítottuk volna az emberiességet a cégeinkből.
Ezt persze nem tesszük -- mármint hogy valamit kizárólag
számokra szűkítünk le, mintha csak Lego-val játszanánk,
szóval ezt nem teszünk a saját életünkkel.
Nem kezelünk és értékelünk valakit pusztán
a havi jövedelme, vagy a hitelpontszámai alapján,
de megvan nekünk ez a kettős mércénk,
ahogy értékeljük a saját vállalkozásunkat,
és tudják, mit?
Ez a társadalmunk legszilárdabb alapjait veszélyezteti.
Máris mondom, miről van szó.
Ez a táblázat az elmúlt 40 év vállalati haszonkulcsait mutatja,
a bevételeket százalékban megadva,
láthatjuk, hogy egy 40 éves magaslaton, 12,5%-on vagyunk.
Hurrá, ha részvényesek vagyunk,
de ha a másik oldalon állunk, mint egy átlag amerikai munkás,
akkor láthatjuk, hogy ez nem is olyan jó dolog.
[A munkáért járó jövedelem és a vezető- -munkás közti jövedelem aránya az USA-ban]
A magasabb haszonkulcs nem növeli a társadalmi jólétet.
Valójában csak súlyosbítja a jövedelmi egyenlőtlenséget,
ami nem egy jó dolog.
De érezzük, hogy van értelme, ugye?
Mert ha az amerikai családok felső 10 százaléka uralja
a részvények 90 százalékát,
és mivel nagyobb részesedésük van a vállalati nyereségből,
akkor kevesebb vagyon marad a társadalom nagy maradékának.
A jövedelmi egyenlőtlenség nem egy jó dolog.
Ezt az ábrát az Egyenlőségi Szervezet készítette,
ami 21 országot mutat be, Ausztriától Japánig, Új-Zélandig.
A vízszintes tengelyen látható a jövedelmi egyenlőtlenség.
Minél jobbra megyünk, annál nagyobb ez az egyenlőtlenség.
A függőleges tengelyen kilenc szociális és egészségügyi mutató van.
Minél feljebb megyünk azon, annál nagyobbak a gondok,
mint például a várható élettartam, a fiatalkori terhesség, műveltség,
a társadalmi mobilitás, hogy csak néhányat említsünk.
Most, itt a közönségben ülő amerikaiak azt találgathatják,
vajon hol állunk mi, az Egyesült Államok?
Hol vagyunk ezen a diagramon?
És tudják mit?
Mi, szó szerint, nem is szerepelünk rajta.
Igen, ezek vagyunk mi,
a legnagyobb jövedelmi egyenlőtlenséggel,
és a legnagyobb társadalmi problémákkal, ezen ábra alapján.
Nos, itt a makró előrejelzés, ami könnyen elkészíthető,
és ez a rés itt, a leggazdagabb és a legszegényebb rétegek között,
be fog zárulni.
A történelem mindig bebizonyítja.
Tipikusan háromféleképpen történhet:
vagy forradalommal, vagy magasabb adókkal, vagy háborúkkal.
Egyik sincs a bakancslistámon.
(Nevetés)
Van ennek egy másik módja is,
mégpedig az igazságosság növelése a vállalati magatartásban,
de ahogy mi jelenleg működünk,
ehhez óriási változásra lenne szükség a viselkedésben,
és mint a drogos, aki megpróbál szabadulni a szokásaitól,
az első lépés az, hogy beismerjük a problémát.
És hadd mondjam el, hogy ez a nyereségmániánk
olyan mélyen beépült,
hogy már fel sem tűnik, mekkora kárt okozunk a társadalomnak.
Itt egy ijesztő példája annak, ahogyan ezt tesszük:
ez a grafikon a vállalati adományozást mutatja
nem a bevétel, hanem a nyereség százalékban, az elmúlt 30 évben.
Összehasonlítva, az előbbi vállalati haszonkulcs ábrával,
hadd kérdezzem meg, hogy rendben van ez így?
Őszintén szólva, amikor elkezdtem ezt írni, azt gondoltam,
"Vajon az én cégem, a Tudor mit csinál?"
És rájöttem, hogy a vállalati nyereségnek csupán egy 1%-át fordítjuk
jótékonyságra évente.
És még én vagyok állítólag emberbarát.
Amikor erre rájöttem, szó szerint elkapott a rosszullét.
A lényeg az, hogy ez a mánia annyira beépült már,
hogy mi, jó szándékú emberek, nem is vesszük észre, mennyire részesei vagyunk.
Nem fogjuk azzal megváltoztatni a vállalati viselkedésünket,
hogy egyszerűen növeljük a vállalati jótékonyságot vagy az adományokat.
Ja, és egyébként azóta megnégyszereztük,
de -- (Taps) -- Kérem.
De ha igazságosabban viselkedünk, akkor megváltoztathatjuk.
És ennek egyik módja az, hogy megbízunk a rendszerben,
ami eleve ide juttatott minket,
ami nem más, mint a szabad piacrendszer.
Körülbelül egy éve, hogy néhány barátommal
elindítottunk egy "Csak Tőke" nevű non-profit céget.
A küldetése nagyon egyszerű:
segítsük a vállalatokat és cégeket
egy igazságosabb rendszer szerint működni, amiben a közösségi véleménynyilvánítás
határozza meg az igazságosabb vállalati viselkedést.
Még nem létezik széles körben elfogadott szabvány,
amit egy cég vagy vállalat követhetne, és itt jön a képbe a "Csak Tőke",
mert ettől az évtől kezdve, és minden évben, országos felmérést fogunk végezni
egy 20 000 amerikaiból álló reprezentatív mintával,
hogy megtudjuk, szerintük pontosan mik
egy méltányos vállalati magatartás ismérvei.
Nos, ez a modell itt fog indulni az Egyesült Államokban,
de kiterjeszthető bárhol a világon,
és talán akkor kiderül,
hogy a legfontosabb dolog a nyilvánosság számára,
hogy jó fizetésű munkahelyeket teremtsünk, egészséges termékeket termeljünk,
vagy hogy segítsük, és ne pedig ártsunk a környezetnek.
A "Csak a Tőkénél", ezt mi nem tudjuk, és nem is mi fogjuk eldönteni.
Bár mi csak követei vagyunk,
de 100 százalékig megbízunk és hiszünk az amerikai népben,
hogy jól fognak dönteni.
Először idén szeptemberben hozzuk nyilvánosságra a megállapításainkat,
majd a következő évben újra felmérjük,
és megtesszük a következő lépést,
amikor is rangsoroljuk az 1000 legnagyobb amerikai vállalatot,
az elsőtől az utolsóig, és minden köztest.
Ezt mi Just Index-nek (Igaz Mutatónak) hívjuk,
és ne feledjük, hogy független, elfogultság nélküli non-profit cégként,
az amerikai közvélemény hangja leszünk.
És talán idővel az emberek megismerik
a legigazságosabb vállalatokat,
és láthatják, hogy az emberi és gazdasági erőforrásokat feléjük irányítják,
és ők lesznek a legvirágzóbbak,
és segítik majd hazánkat a legvirágzóbbá tenni.
Nos, a kapitalizmus volt felelős minden jelentős újításért,
ez tette inspirálóbbá és csodálatosabbá ezt a világot.
A kapitalizmusnak az igazságosságon kell alapulnia.
Így kell lennie, és most jobban, mint valaha,
mert a gazdasági megosztottság minden egyes nappal egyre bővül.
Becslések szerint az amerikai munkavállalók 47%-át
elmozdíthatják a következő 20 évben.
Nem vagyok a fejlődés ellen.
Szeretnék egy önvezető autót, és egy jetpack-et, mint mindenki más.
De kérem, hogy lássák be, hogy a növekvő jóléttel és nyereséggel
együtt kell, hogy járjon a magasabb fokú társadalmi felelősségvállalás is.
"Ha az igazságosságot elveszik" mondta Adam Smith, a kapitalizmus atyja,
"az emberi társadalom nagy, hatalmas szövete egy pillanat alatt
atomjaira fog hullani."
Nos, amikor fiatal voltam, és akadt egy probléma,
anyám csak sóhajtott, megcsóválta a fejét, és azt mondta,
"Irgalmazz nekünk, Irgalmazz nekünk."
Ez most nem a megfelelő idő, hogy irgalmazzunk nekik.
Az idő most arra való, hogy mutassunk nekik méltányosságot,
és ezt mindannyian elkezdhetjük
a munkahelyünkön, a vállalkozásokban, ahol épp működünk.
És ha párosítjuk az igazságosságot a nyereséggel,
az lesz a legcsodálatosabb dolog az egész kerek világon.
Visszaszerezzük az emberiességünket.
Köszönöm.
(Taps)