Godina je 2008.
i ja završavam prvu godinu dizajnerske škole.
I ocenjuju moj rad na kraju prve godine,
što je vrsta ritualnog mučenja za studente dizajna,
pri čemu vas nateraju da uzmete sve što ste uradili tokom godine,
da to položite na sto
i da stojite pored toga dok gomila profesora,
od kojih većinu nikada ranije niste videli,
deli svoje utiske o njima bez prethodnog promišljanja.
Dolazim na red i stojim pored svog stola,
a sve je uredno poređano u liniju,
i samo se nadam da moji profesori mogu da uvide
koliko sam truda uložila u to da moji radovi budu praktični,
prilagodljivi i održivi.
I počinjem da osećam nervozu
jer dugo niko ne progovara.
Jednostavno vlada potpuna tišina.
A onda jedan od profesora počinje da govori i kaže:
„Tvoj rad u meni izaziva radost.“
Radost?
Želela sam da budem dizajner da bih rešavala prave probleme.
Radost je lepa, pretpostavljam, ali je nekako nevažna -
ne od suštinskog značaja.
Ali, bila sam i nekako zaintrigirana,
jer je radost neopipljiv osećaj,
i kako to izazivaju stvari na stolu pored mene?
Pitala sam profesore:
"Kako stvari izazivaju radost u nama?
Kako opipljive stvari izazivaju neopipljivu radost u nama?"
Ukali su i hukali i puno mahali rukama.
„Jednostavno je tako“, rekoše.
Spakovala sam svoje stvari tog leta,
ali nisam mogla da prestanem da mislim o ovom pitanju...
a ovo je pokrenulo putovanje -
putovanje za koje u to vreme nisam znala da će trajati 10 godina -
da bih razumela odnos između fizičkog sveta
i misteriozne, idealističke emocije koju nazivamo radošću.
I otkrila sam ne samo da postoji veza između njih,
već i da nam fizički svet može biti ogroman resurs
za stvaranje srećnijih, zdravijih života.
Nakon pregleda mojih radova,
mislila sam: „Poznajem osećaj radosti,
ali šta je to tačno?“
A otkrila sam da se čak ni naučnici ne slažu uvek,
a nekada koriste reči „radost“, „sreća“ i „pozitivnost“
manje-više kao sinonime.
A uopšteno govoreći, kada psiholozi koriste reč „radost“,
misle na intenzivno, trenutno iskustvo
pozitivne emocije -
emocije koja nas tera da se smešimo i smejemo
i osećamo kao da želimo da skačemo gore-dole.
A ovo je zapravo tehnička stvar.
Taj osećaj želje da se skače gore-dole
je jedan od načina na koje naučnici mere radost.
Razlikuje se od sreće,
koja meri koliko se dobro osećamo tokom nekog perioda.
Radost je vezana za trenutni dobar osećaj,
upravo sada.
A ovo mi je bilo interesantno
jer smo, kao kultura, opsednuti traganjem za srećom,
a ipak, u tom procesu nekako zaboravimo na radost.
Tako me je ovo pokrenulo da razmišljam o tome
odakle radost potiče.
Počela sam to pitam sve poznanike,
čak i ljude koje sam upravo upoznala na ulici,
o stvarima koje su im donosile radost.
U metrou, kafiću, avionu,
ličilo bi na: „Zdravo, drago mi je da smo se upoznali.
Šta vam donosi radost?“
Osećala sam se kao detektiv.
Pitala sam: „Kada ste je poslednji put videli?
Sa kim ste bili? Koje je boje bila?
Da li ju je još neko video?“
Bila sam Nensi Dru koja istražuje radost.
(Smeh)
I nakon nekoliko meseci ovoga, primetila sam da postoje određene stvari
koje su se iznova i iznova pojavljivale.
Bile su to stvari kao trešnja u cvatu
i balončići...
bazeni i kućice na drvetu...
vazduhoplovni baloni i mrdajuće oči -
(Smeh)
sladoledi u kornetu, posebno oni sa mrvicama.
Delovalo je kao da ove stvari ne uzimaju u obzir
godine, rod ili etničku pripadnost.
Mislim, ako razmislite o tome,
svi zastanemo i okrenemo glave ka nebu
kada se šaren luk duge pojavi na njemu.
A vatrometi -
ne znamo ni zbog čega ih neko priređuje,
ali osećamo da i mi slavimo.
Ovim se stvarima ne raduje samo nekoliko ljudi;
raduju im se skoro svi.
One univerzalno donose radost.
A kada sam ih videla sve na jednom mestu,
to mi je donelo neopisivo osećanje nade.
Duboko podeljen, politički polarizovan svet u kome živimo
ponekad ima za posledicu da naše razlike postanu toliko velike
i nepremostive.
A ipak, ispod svega toga,
u svakom od nas postoji deo koji pronalazi radost u istim stvarima.
Iako nam često govore da su ovo samo prolazna zadovoljstva,
zapravo su veoma važna,
jer nas podsećaju da delimo čovečnost koju pronalazimo
u zajedničkom doživljaju fizičkog sveta.
Ali, i dalje mi je bilo potrebno da znam
šta je to vezano za ove stvari što nam donosi toliko radosti?
Imala sam njihove slike na zidu mog ateljea,
i svakog dana sam ulazila u njega i pokušavala da pronađem smisao toga.
A jednog dana je nešto samo kliknulo.
Videla sam sve ove šare:
okrugle stvari...
eksplozije jarkih boja...
simetrični oblici...
osećaj izobilja i raznovrsnosti...
osećaj lakoće ili uzvišenosti.
Kada sam to videla na ovaj način,
shvatila sam da, iako je osećaj radosti misteriozan i neuhvatljiv,
možemo da mu priđemo kroz opipljive, fizičke atribute
ili kroz ono što dizajneri nazivaju estetikom,
što je reč koja ima istu osnovu kao i grčka reč „aísthomai“,
što znači „osećam“, „doživljavam“, „opažam“.
A pošto su mi ovi obrasci govorili da radost počinje čulima,
počela sam da ih nazivam „estetika radosti“;
osećaji radosti.
U svetlu ovog otkrića,
primetila sam nešto - da sam, dok sam šetala okolo,
počela da primećujem male trenutke radosti gde god da sam išla:
žutog oldtajmera
ili vispreno delo ulične umetnosti.
Bilo je kao da sam nosila par naočara sa ružičastim staklima,
i sada, kada sam znala šta tražim,
primećivala sam to svuda.
Kao da su se ovi mali trenuci radosti skrivali na očiglednom mestu.
A u isto vreme
sam još nešto shvatila -
da, ako nam ove stvari donose radost,
zašto onda veliki deo sveta izgleda ovako?
(Smeh)
Zašto idemo da radimo ovde?
Zašto šaljemo decu u škole koje ovako izgledaju?
Zašto nam gradovi izgledaju ovako?
A ovo najviše važi za mesta koji pružaju smeštaj ljudima
koji su najugroženiji među nama:
starački domovi,
bolnice,
skloništa za beskućnike,
stambeni projekti.
Kako smo se obreli u svetu koji ovako izgleda?
Svima nam je početak radostan,
ali dok starimo,
ako smo šaroliki ili veseli, podložniji smo osuđivanju.
Odrasle osobe koje pokazuju iskrenu radost se često otpisuju kao detinjaste,
ili previše ženstvene,
ili neozbiljne,
ili samoudovoljavajuće,
te se suzdržavamo od radosti
i onda se nađemo u svetu koji ovako izgleda.
Ali, ako se estetika radosti može koristiti
da nam pomogne da pronađemo više radosti u svetu oko nas,
zar se onda ne može koristiti da stvori više radosti?
Provela sam dve prošle godine u prevrtanju zemlje i neba,
tražeći razne načine na koje su ljudi odgovarali na ova pitanja.
A ovo me je dovelo do rada umetnika Arakave
i do pesnikinje Medlin Gins,
koji su verovali da nas ovakva okruženja bukvalno ubijaju.
Tako su započeli stvaranje stambene zgrade
za koju su verovali da podmlađuje ljude.
A ovo je ta zgrada.
(Smeh)
(Aplauz)
Ovo mesto zaista postoji, nadomak Tokija.
Prespavala sam tamo i vrlo je intenzivno.
(Smeh)
Podovi se talasaju,
pa baš i ne hodate okolo,
već više kao da skakućete po stanu,
a puno je jarkih boja gde god da se okrenete.
Nisam sigurna da sam izašla podmlađena,
ali kao da su, pokušavajući da naprave stan
koji će uticati na to da se osećamo mlado,
zapravo na kraju stvorili mesto koje je veselo.
I da, ovo je previše za svakodnevni život,
ali me je nateralo da se zapitam šta je sa nama ostalima.
Kako da ove ideje vratimo u stvarni svet?
Tako sam počela da pronalazim ljude koji su upravo to radili.
Na primer, ovu bolnicu koju je projektovao danski umetnik, Pul Žern.
Ili ove škole,
koje je transformisala neprofitna organizacija Pablikolor.
Interesantno je da je Pablikolor dobio izveštaje od školske uprave,
a oni kažu da ima manje izostanaka,
da grafiti nestaju
i da se deca zapravo osećaju bezbednije u ovim prefarbanim školama.
A ovo se slaže sa istraživanjima sprovedenim u četiri države,
koja pokazuju da su ljudi koji rade u raznobojnijim kancelarijama
zapravo budniji,
sigurniji
i prijateljskije nastrojeniji od onih u jednoličnim prostorima.
Zašto se ovo dešava?
Pa, kada sam počela da izučavam istoriju naše ljubavi prema bojama,
otkrila sam da neki istraživači vide vezu sa našom evolucijom.
Boja, na prvobitni način, je znak života, znak energije.
Isto važi i za obilje.
Razvili smo se u svetu u kom je nedostatak nečega opasnost,
a obilje je značilo opstanak.
Tako, jedna konfeta -
što je inače jednina od mnogo konfeta,
u slučaju da vas zanima -
(Smeh)
ne donosi puno radosti,
ali ako je umnožite,
dobijete pregršt jedne od najveselijih supstanci
na celoj planeti.
Arhitekta Emanuela Moro puno koristi ovu ideju u svom radu.
Ovo je starački dom koji je projektovala,
u kom koristi ove šarolike sfere da bi stvorila osećaj obilja.
A šta je sa svim onim okruglim stvarima koje sam primetila?
Pa, ispostavilo se da su neuronaučnici takođe ovo proučavali.
Stavili su ljude u uređaje magnetne rezonance
i pokazali im slike oštrih i oblih predmeta.
I otkrili su da je amigdala,
deo mozga koji se delimično vezuje za strah i uznemirenost,
reagovala dok su ljudi gledali u oštre predmete,
ali ne i kada su gledali u oble.
Nagađaju, pošto se oštre ivice u prirodi
često vezuju za predmete koji mogu biti opasni po nas,
da smo razvili nesvestan osećaj opreza kada smo u blizini ovih predmeta,
dok nas obli predmeti smiruju.
Možete ovo videti na delu u novoj osnovnoj školi Sendi Huk.
Posle masovne pucnjave u njoj 2012. godine,
arhitekte Svigals i partneri
znali su da je trebalo da stvore zgradu koja je bezbedna,
ali su želeli da stvore i zgradu koja je vesela,
te su je ispunili krivudavim linijama.
Postoje valovi koji se prostiru dužinom cele škole,
kao i ove krivudave nadstrešnice nad ulazom,
a cela zgrada se naginje ka ulazu
u znaku dobrodošlice.
Svaki trenutak radosti je kratak,
ali, vremenom, njihov iznos je više od pukog zbira delova.
Zato možda, umesto jurnjave za srećom,
treba da prigrlimo radost
i da nađemo načine da je srećemo češće.
Duboko u nama,
svi imamo nagon da tražimo radost u svojoj okolini.
A on postoji s razlogom.
Radost nije suvišna, dodatna stvar.
Direktno je vezana za naš osnovni instinkt za opstanak.
Na najosnovnijem nivou,
poriv za radošću je poriv za životom.
Hvala vam.
(Aplauz)
Hvala vam.
Hvala vam,
hvala.
(Aplauz)