E anul 2008 și finalizez primul an la școala de design.
E prima evaluare de final de an,
care e o formă de tortură pentru studenții de la design,
unde trebuie să aduni tot ce ai făcut de-a lungul anului,
să le expui pe o masă
și să stai alături de ea, în timp ce niște profesori,
dintre care pe mulți nu i-ai văzut niciodată,
își dau cu părerea despre ele.
E rândul meu și sunt lângă masa mea,
unde totul e ordonat cu grijă
și sper că profesorii vor vedea cât de mult efort am depus
pentru a-mi face creațiile practice, ergonomice și sustenabile.
Începe să mă cuprindă neliniștea, pentru că nimeni nu spune nimic.
E o liniște totală.
Apoi unul dintre profesori spune:
„Creațiile tale îmi dau un sentiment de bucurie.”
Bucurie?
Am vrut să mă fac designer ca să rezolv probleme adevărate.
Bucuria e frumoasă, probabil, dar nu e așa importantă,
sau nu semnificativ.
Dar m-a și intrigat,
pentru că bucuria e sentimentul acesta intangibil,
iar asta nu prea reieșea din exponatele de pe masa mea.
I-am întrebat pe profesori:
„Cum ne fac lucrurile să simțim bucurie?
Cum ne fac lucrurile tangibile să simțim o bucurie intangibilă?”
Au ezitat și au început să gesticuleze mult cu mâinile.
„Așa, pur și simplu”, au spus.
Mi-am împachetat lucrurile la sfârșit de an,
dar mă tot gândeam la această întrebare
și așa a început o călătorie
despre care nu știam atunci că îmi va lua zece ani
ca să înțeleg legătura dintre lumea materială
și misteriosul sentiment donquijotesc pe care îl numim „bucurie”.
Și am descoperit nu doar că sunt legate,
ci și că lumea materială poate fi o resursă importantă
pentru a ne face viețile mai fericite și mai sănătoase.
După această evaluare,
m-am gândit: „Știu cum e să fii bucuros,
dar, mai exact, ce e bucuria?”
Și am aflat că nici măcar cercetătorii nu se pun mereu de acord
și uneori folosesc termenii „bucurie”, „fericire” și „optimism”
oarecum cu același sens.
Dar în general, când psihologii folosesc cuvântul „bucurie”,
se gândesc la trăirea intensă și trecătoare a unei emoții pozitive:
una care ne face să zâmbim, să râdem și să sărim în sus de bucurie.
De fapt, acesta e un lucru specific.
Starea aceea când vrei să sari în sus de bucurie
e o metodă prin care cercetătorii măsoară bucuria.
E diferită de fericire,
care măsoară cât de bine ne simțim în timp.
Bucuria e să te simți bine acum, în acest moment.
A fost interesant pentru mine,
pentru că în cultura noastră suntem obsedați să găsim fericirea,
deși în acest proces ignorăm bucuria.
Așa că am început să mă gândesc de unde vine bucuria.
Am întrebat toți cunoscuții și chiar oamenii întâlniți pe stradă
despre lucrurile care le aduc bucurie.
În metrou, în cafenea, în avion,
spuneam „Salut, mă bucur să te cunosc. Ce îți aduce bucurie?”
Mă simțeam ca un detectiv.
Îi întrebam: „Unde ai întâlnit-o ultima oară?
Cu cine erai? Ce culoare avea?
A mai văzut-o cineva?”
Eram detectivul bucuriei.
(Râsete)
După câteva luni, am observat câteva lucruri
care se tot repetau.
Erau lucruri precum florile de cireș
și baloane de săpun...
piscine și căsuțe în copaci...
baloane cu aer cald și ochișori mișcători...
(Râsete)
și înghețată la cornet, mai ales cea cu bombonele.
Aceste lucruri păreau să nu țină cont de vârstă, gen și etnie.
Dacă stai și te gândești, cu toții ne oprim și ne uităm spre cer
când arcul multicolor al curcubeului străbate văzduhul.
Și artificiile...
nici măcar nu trebuie să știm motivul,
că deja simțim că sărbătorim și noi.
Aceste lucruri nu aduc bucurie doar unui număr mic de oameni;
ele aduc bucurie aproape tuturor.
Sunt universal aducătoare de bucurie.
Văzându-le pe toate împreună,
am avut o senzație de speranță de nedescris.
Lumea dezbinată și polarizată politic în care trăim
reușește uneori să facă diferențele să se simtă atât de uriașe,
încât par de nedepășit.
Totuși, sub toate astea,
există ceva în fiecare din noi, care găsește bucurie în aceleași lucruri.
Și chiar dacă ni se spune că sunt doar plăceri trecătoare,
de fapt ele sunt importante,
pentru că ne aduc aminte de omenia împărtășită
în experiențe obișnuite din lumea noastră.
Dar tot trebuia să știu:
Ce face ca aceste lucruri să fie aducătoare de bucurie?
Aveam fotografii pe pereții studioului meu
și în fiecare zi încercam să înțeleg.
Și într-o zi mi-am dat seama.
Am observat toate aceste tipare: obiecte rotunde, explozii de culori vii,
forme simetrice, senzația de belșug și diversitate,
sentimentul de eliberare și înălțare.
Când am înțeles, mi-am dat seama că deși bucuria e misterioasă și iluzorie,
putem să ajungem la ea prin metode fizice tangibile
sau ceea ce designerii numesc estetică,
un cuvânt care are aceeași rădăcină cu cuvântul grecesc „aísthomai”,
care înseamnă „simt”, „înțeleg”, „percep”.
Fiindcă aceste tipare îmi spuneau că bucuria începe în simțuri,
le-am numit „Estetica bucuriei”, senzațiile de bucurie.
În urma acestei descoperiri,
am observat ceva în jurul meu,
am început să văd mici momente de bucurie:
o mașină galbenă de epocă sau o operă ingenioasă de artă urbană.
Era ca și cum aveam o pereche de ochelari roz
și pentru că știam ce să caut, o vedeam peste tot.
Ca și cum toate momentele mici de bucurie erau ascunse sub ochii noștri.
Și în același timp, mi-am dat seama de altceva:
dacă acestea sunt lucrurile care ne aduc bucurie,
de ce lumea arată astfel?
(Râsete)
De ce mergem la serviciu aici?
De ce ne trimitem copiii la școli care arată așa?
De ce orașele noastre arată așa?
Iar asta se întâmplă cel mai des în locurile care îi adăpostesc
pe cei mai vulnerabili dintre noi: case de bătrâni, spitale,
centre pentru oamenii străzii, locuințe sociale.
Cum am ajuns într-o lume care arată în acest fel?
Pornim la drum bucuroși, dar pe măsură ce îmbătrânim,
suntem judecați dacă suntem exuberanți sau foarte expresivi.
Adulții ce manifestă o bucurie veritabilă sunt adesea considerați imaturi
sau prea feminini, neserioși sau îngăduitori cu sine,
așa că ne abținem de la bucurie și ajungem într-o lume care arată așa.
Dar dacă am folosi estetica bucuriei
pentru a găsi mai multă bucurie în jurul nostru,
n-am putea să o folosim pentru a crea mai multă bucurie?
Mi-am petrecut ultimii doi ani cutreierând lumea,
căutând diverse răspunsuri la această întrebare.
Asta m-a adus la opera artistei Arakawa și a poetei Madeline Gins,
care credeau că astfel de medii într-adevăr ne omoară.
Așadar s-au gândit să creeze un complex de apartamente,
care credeau că va opri îmbătrânirea.
Îl vedeți aici.
(Râsete)
(Aplauze)
Locul acesta chiar există lângă Tokyo.
Am petrecut o noapte acolo, e plăcut.
(Râsete)
Pardoseala se ondulează,
astfel că nu prea mergi prin apartament,
ci aproape sari și sunt culori vii peste tot.
Nu știu dacă am plecat mai tânără,
dar e ca și cum, încercând să creeze acest apartament
care ne-ar face să ne simțim mai tineri, au creat unul plin de bucurie.
Într-adevăr e cam mult pentru viața de zi cu zi,
dar m-a făcut să mă întreb: Cum rămâne cu noi?
Cum aducem aceste idei în lumea reală?
Așa că am căutat oameni care să facă asta.
De exemplu, acest spital proiectat de artistul danez Poul Gernes.
Sau aceste școli transformate de organizația nonprofit Publicolor.
E interesant că Publicolor a aflat de la administrația școlii
că prezența s-a îmbunătățit, au dispărut graffitiurile,
iar copiii se simt mai în siguranță în aceste școli colorate.
Acest lucru coincide cu cercetările efectuate în patru țări,
care arată că oamenii care lucrează în birouri mai colorate sunt mai atenți,
mai încrezători și mai prietenoși decât cei ce lucrează în spații monotone.
De ce se întâmplă asta?
Pe măsură ce am urmărit de unde vine atracția pentru culoare,
am aflat că unii cercetători au constatat o legătură cu evoluția.
Culoarea, într-un fel foarte primitiv, e un semn de viață, de energie.
Același lucru e valabil despre belșug.
Am evoluat într-o lume unde lipsurile sunt periculoase
și abundența înseamnă supraviețuire.
Așadar un confeto, care e și singularul pentru confeti,
dacă cumva vă întrebați,
(Râsete)
nu aduce așa multă bucurie, dar dacă o înmulțești,
vei avea o mână plină cu cele mai plăcute lucruri de pe planetă.
Arhitecta Emmanuelle Moureaux folosește des această idee în lucrări.
Aici a proiectat o casă de bătrâni
unde folosește aceste sfere multicolore pentru a crea o senzație de belșug.
Dar cum rămâne cu acele obiecte rotunde?
Se pare că și ele au fost studiate de neurologi.
Au examinat oamenii folosind rezonanța magnetică funcțională
și le-au arătat imagini cu obiecte unghiulare și rotunde.
Și au observat că amigdala,
o parte a creierului asociată cu frica și anxietatea,
s-a activat când au privit obiecte ascuțite,
dar nu și la cele rotunde.
Au presupus că din cauza unghiurilor din natură,
care sunt adesea asociate cu obiecte care pot fi periculoase pentru noi,
am dezvoltat un sentiment subconștient de precauție în jurul acestor forme,
în timp ce liniile curbate ne fac să ne simțim în largul nostru.
Asta se poate vedea foarte bine la noua școală elementară Sandy Hook.
După atacul armat din 2012,
grupul de arhitecți Svigals + Partners și-au dat seama
că trebuie să creeze o clădire care să fie sigură,
dar care să aducă și bucurie, așadar au folosit multe linii curbe.
Sunt valuri de-a lungul părții exterioare a clădirii,
acoperișuri ondulate deasupra intrării
și întreaga clădire se curbează spre intrare,
într-un gest de bun-venit.
Fiecare moment de bucurie e mic,
dar în timp ele reprezintă mai mult decât părțile componente.
În loc să alergăm după fericire, mai bine am accepta bucuria
și am găsi modalități să ne întâlnim mai des cu ea.
În adâncul nostru, toți avem acest impuls
de a căuta bucuria în lucrurile înconjurătoare.
Și pe bună dreptate.
Bucuria nu e ceva suplimentar.
Are legătură directă cu instinctul nostru de supraviețuire.
La cel mai elementar nivel,
drumul către bucurie este drumul spre viață.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)
Vă mulțumesc!
Vă mulțumesc,
vă mulțumesc!
(Aplauze)