2008–ban
fejeztem be a dizájn tanulmányaim első évét.
Sor került az első év végi értékelésemre,
ami a dizájnhallgatók egyfajta rituális kínzása,
ahol az év során elkészített munkáinkat
asztalra helyezzük,
és mellette állunk, amíg rengeteg tanár,
akiknek a többségét soha nem láttuk,
elmondja róluk a kendőzetlen véleményét.
Rám került a sor, ott álltam az asztal mellett,
amin minden katonás rendben sorakozott,
és reméltem, hogy a tanáraim látják majd,
mennyi erőfeszítésbe került
praktikus, ergonomikus és fenntartható terveket készítenem.
Egyre idegesebb lettem,
mert sokáig senki nem szólt egy szót sem.
Néma csönd volt.
Majd az egyik tanár megszólalt, és azt mondta:
"A munkád örömmel tölt el."
Örömmel?
Azért akartam dizájner lenni, hogy valódi problémákat oldjak meg.
Bár az öröm jó dolog, mégis túl elvont,
nem elég megfogható.
Ugyanakkor kíváncsi is lettem,
mert az öröm megfoghatatlan érzés,
s mégis hogyan szerezhetnek örömet az asztalomon fekvő tárgyak?
Megkérdeztem a tanárokat:
"Hogyan okoznak örömet tárgyak?
Miért érzünk megfoghatatlan örömet kézzelfogható tárgyaktól?"
Hebegtek-habogtak, hadonásztak.
"Csak úgy" – mondták.
Összepakoltam a nyárra,
de nem tudtam elfelejteni ezt a kérdést...
ami elindított egy úton –
akkor még nem tudtam, hogy 10 évig tart majd,
hogy megértsem a kapcsolatot a fizikai világ
és az öröm nevű rejtélyes, fennkölt érzés között.
Rájöttem, hogy nem csupán összefüggenek,
hanem a fizikai világ lehet az igazi forrása
a boldogabb, egészségesebb életünk megvalósításának.
Értékelésem után azt gondoltam:
"Tudom, milyen érzés örülni valaminek,
de mi is az öröm valójában?"
Rájöttem, hogy még a tudósok sem mindig értenek egyet,
és néha örömön boldogságot és pozitivizmust értenek,
többé-kevésbé ugyanolyan értelemben.
De általánosságban, ha egy pszichológus örömről beszél,
valamely pozitív érzelem erőteljes,
pillanatnyi megtapasztalására gondol,
amely megmosolyogtat, megnevettet, amelytől fel-alá ugrándoznánk.
Ez valójában csak egyik kifejezésmódja.
Ezt a késztetést, hogy fel-alá ugráljunk,
tudósok öröm mértékének kifejezésére használják.
Az öröm más, mint a boldogság,
amely az általános jólétünkre utal.
Öröm az, amikor jól érezzük magunkat,
itt és most.
Ezt érdekesnek találtam,
mert a kultúránk rögeszmésen hajszolja a boldogságot,
de közben valahogy megfeledkezik az örömről.
Úgyhogy elgondolkodtam:
mi az öröm forrása?
Megkérdeztem minden ismerősömet,
még idegeneket is az utcán,
hogy minek örülnek.
Kérdeztem a metrón, kávézóban, repülőn:
"Szia, örülök, hogy találkoztunk, neked mi okoz örömet?"
Nyomozónak éreztem magam.
Megkérdeztem, mikor látták utoljára,
kivel voltak, milyen színű volt,
más is látta-e?
Én voltam az öröm nyomozója, Nancy Drew-hoz hasonlóan.
(Nevetés)
Pár hónappal később észrevettem,
hogy bizonyos dolgok újra és újra és újra felmerülnek.
Olyan dolgok, mint a cseresznyevirágok,
és buborékok...
úszómedencék és faházak...
hőlégballonok és mozgó szemecskék,
(Nevetés)
és fagylaltkelyhek, főleg a cukrosak.
Ezek áthágták a kor, nem és nemzetiség határait,
ha belegondolunk,
mind megállunk, és felnézünk az égre,
ha sokszínű szivárvány átszeli azt.
És ha tűzijátékot látunk –
nem is kell tudnunk, mi az alkalom,
ahhoz hogy úgy érezzük, mi is ünnepelünk.
Ezeknek nem csak páran örülnek,
hanem szinte mindenki.
Általánosan örömtelik.
Együtt látni őket
leírhatatlan reménnyel töltött el.
Az élesen felosztott és politikailag sarkított világunk
néha azt érezteti, hogy a köztünk lévő különbségek túl hatalmasak,
áthághatatlanok.
De legbelül van bennünk valami közös,
mindannyian ugyanattól érezünk örömöt.
És bár sokan mondják, hogy ezek múló örömök,
valójában nagyon is fontosak,
mert az emberségre emlékeztetnek,
amelyet a közösen megtapasztalt fizikai világban érzünk.
De még mindig tudnom kellett:
Miért annyira örömteliek ezek a dolgok?
Fényképeket ragasztottam róluk a stúdióm falára,
és mindennap értelmezni próbáltam őket.
Aztán egy nap egyszer csak összeállt a kép.
Láttam ezeket a mintákat:
gömbölyű formák...
világos színek...
szimmetrikus alakzatok...
a bőség és sokszínűség érzékelése...
a könnyűség vagy felemelkedés érzése...
Amikor így néztem rájuk,
rájöttem, hogy bár az öröm rejtélyes és nehezen azonosítható,
elérhető kézzelfogható, fizikai tulajdonságok által,
amit a dizájnerek esztétikának hívnak.
A görög "aísthomai" szóval közös a szótöve,
jelentésük "érzek", "érzékelek", "megtapasztalok".
A minták azt sugallták, hogy az öröm az érzékeknél kezdődik,
úgyhogy elneveztem őket "az öröm esztétikájának";
az öröm érzéseinek.
Miután erre rádöbbentem,
észrevettem, hogy miközben sétálok,
mindenhol apró örömre bukkanok:
egy klasszikus sárga autóra,
vagy egy kreatív alkotásra az utcán.
Mintha rózsaszín szemüveget viselnék,
és most, hogy tudtam, mit kell keresnem,
mindenhol rábukkantam.
Mintha ezek a kis örömök el lennének rejtve szem elől.
Ugyanakkor
arra is rájöttem,
hogy ha ezek a dolgok örömet okoznak,
akkor miért így néz ki a világunk?
(Nevetés)
Miért ide járunk dolgozni?
Miért ilyen iskolába járnak a gyerekeink?
Miért így néznek ki a városaink?
Főleg azokra a helyekre jellemző,
ahol a legelesettebbek vannak:
szanatóriumok,
kórházak,
hajléktalanszállók,
lakóházak.
Hogyan kerültünk ilyen világba?
Mindannyian örömtelien indulunk,
de ahogy öregszünk,
elítélnek, ha sokszínűek és kirívóak vagyunk.
A felnőtteket, akik őszinte örömet éreznek, gyakran gyerekesnek
vagy túl nőiesnek
vagy komolytalannak
vagy önzőnek tekintik,
ezért megtagadjuk magunktól az örömet,
és ilyen világban találjuk magunkat.
De ha az öröm esztétikáját felhasználhatjuk,
hogy több örömre bukkanjunk a világban,
akkor arra is használhatjuk, hogy több örömet okozzunk?
Az utóbbi két évben a világot jártam,
kutattam, hogyan válaszolják meg emberek a kérdésemet.
Így találtam rá Arakawa művész
és Madeline Gins költő munkáira,
akik szerint ez a fajta környezet szó szerint meggyilkol bennünket.
Úgyhogy lakóház építéséhez fogtak,
amelyről hitték, hogy visszafordítja az öregedést.
Ez lenne az.
(Nevetés)
(Taps)
Ez valódi hely Tokió mellett.
Ott töltöttem egy éjszakát, sok is volt.
(Nevetés)
A padló buckái
nem engednek sétálni,
inkább ugrándozol a lakásban,
és minden irányban színek pompáznak.
Nem tudom, fiatalabb lettem-e,
de mintha olyan lakás építése közben,
amely fiatalabbá varázsol minket,
olyat hoztak létre, ami örömet okoz.
És igen, ez kicsit túlzás lenne a mindennapi életben,
de elgondolkodtam: mi van a többiekkel?
Hogyan közvetíthetjük ezeket a gondolatokat a világ felé?
Úgyhogy megkerestem azokat, akik megtették ezt.
Például ezt a kórházat, melyet Poul Gernes dán művész tervezett.
Vagy ezeket az iskolákat,
a non-profit Publicolor alakította át őket.
Az iskolai ügyintézők jelezték a Publicolornak,
hogy az órák látogatottsága javult,
eltűntek a graffitik,
és a gyerekek azt mondják, biztonságban érzik magukat ezekben az iskolákban.
Ezt bizonyítja négy másik országban végzett kutatás is,
amely szerint a színes irodákban dolgozók
éberebbek,
magabiztosabbak
és barátságosabbak, mint azok, akik szürke környezetben dolgoznak.
Miért van ez így?
Utánajártam a színek iránti szeretetünknek,
amit néhány kutató az evolúcióra vezet vissza.
A színek ösztönösen az életet, az energiát jelölik.
Akárcsak a bőséget.
Olyan világban fejlődtünk, ahol a hiány veszélyes,
és a bőség a túlélést jelentette.
Tehát egy konfetto –
amely a konfetti egyes száma,
ha esetleg tudni szeretnéd –,
(Nevetés)
nem okoz túl sok örömet,
de ha sokszorozódik,
egy maréknyi örömet kapunk a leginkább örömet okozó anyagból
ezen a bolygón.
Emanuelle Moureaux építész sokszor használja fel ezt a munkájában.
Ő tervezte ezt a szanatóriumot,
ahol a bőség érzését többszínű gömbökkel éri el.
Mi a helyzet a gömbölyű dolgokkal?
Kiderült, hogy az idegtudósok ezt is kutatták.
fMRI gépekkel figyeltek meg embereket,
amikor szögletes, illetve gömbölyű tárgyakat ábrázoló képeket láttak.
Rájöttek, hogy az amigdala,
az agy egy része, ahol a félelem és szorongás lakozik,
szögletes tárgyak látásakor aktiválódik,
de akkor nem, amikor gömbölyűeket.
Úgy gondolták, hogy a természetben a szögeket
gyakran azonosítjuk tárgyakkal, melyek veszélyesek lehetnek ránk nézve,
ezért tudat alatt elővigyázatosak vagyunk a szögletes tárgyak közelében,
míg a görbék ellazítanak minket.
Ennek példája az új Sandy Hook általános iskola.
A 2012–es lövöldözés után
Svigal + Partners építészek tudták,
hogy egy biztonságos,
egyben örömteli épületet kell építeniük,
ezért görbékkel töltötték meg.
Az épület oldalán hullámok futnak végig,
és dimbes-dombos tetők vannak a bejárat felett,
és az egész épület a bejárat felé hajlik,
egyfajta üdvözlésképpen.
Az öröm apró pillanatai
idővel összeadódnak, és az eredmény több mint csupán részek összessége.
Talán a boldogság hajszolása helyett
be kéne fogadnunk az örömet,
és megtalálnunk a módját, hogy minél többször megtapasztalhassuk.
Mélyen legbelül
mindannyian ösztönösen örömet szeretnénk lelni a környezetünkben.
És okkal teszünk így.
Öröm nem egy felesleges többlet,
közvetlenül kapcsolódik az alapvető túlélési ösztönünkhöz.
A legalapvetőbb szinten
az öröm keresése az élet keresése is.
Köszönöm.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)