Any 2008:
estic acabant el meu primer curs a l'escola de disseny.
M'enfronto a l'avaluació final,
que és una mena de ritual de tortura per als estudiants de disseny,
en què has de col·locar sobre una taula
tot el que has fet durant l'any.
Mentrestant, un grup de professors,
molts dels quals no has vist mai abans,
et donen la seva opinió sense embuts.
Ara em toca a mi. Sóc al costat de la taula,
amb les meves creacions ben ordenades,
i amb l'esperança que els professors s'adonin
dels esforços que he fet perquè els meus dissenys siguin pràctics,
ergonòmics i sostenibles.
Em començo a posar nerviosa,
perquè durant una estona, ningú diu res.
Silenci absolut.
Llavors un dels professors comença a parlar i diu:
"La teva obra em transmet un sentiment d'alegria".
Alegria?
Jo volia ser dissenyadora per resoldre problemes reals.
L'alegria no està de més, suposo, però és una cosa superficial...
No és el contingut.
Però em vaig quedar intrigada,
perquè l'alegria és un sentiment intangible.
Com pot procedir dels objectes col·locats aquí a la taula?
Vaig preguntar al jurat:
"Com és que les coses ens fan sentir alegres?
Com és que els objectes tangibles ens provoquen un sentiment intangible?"
Es van quedar dubtant i fent gestos amb les mans.
"Perquè sí", van dir.
Vaig fer la maleta per a l'estiu,
però no podia deixar de rumiar sobre aquesta qüestió.
Així vaig començar un viatge
que (llavors no ho sabia) duraria 10 anys
per entendre la relació entre el món material
i aquesta emoció misteriosa i quixotesca anomenada "alegria".
Vaig descobrir que no només van de la mà,
sinó que a més el món material pot ser una eina molt útil
per a tenir una vida més sana i feliç.
Després de l'examen,
vaig pensar: "Ja he experimentat l'alegria,
però què és, exactament?".
Vaig descobrir que els científics no acaben d'estar d'acord,
i que sovint fan servir els termes "alegria", "felicitat" i "positivitat"
més o menys com a sinònims.
A nivell general, quan els psicòlegs parlen de l'alegria
fan referència a l'experiència d'una emoció positiva
intensa i momentània,
que ens fa riure i somriure i ens provoca ganes de saltar.
És una mesura tècnica, de debò.
Aquest desig de posar-nos a saltar
és un indicador que tenen els científics per mesurar l'alegria.
No és el mateix que la felicitat,
que mesura la sensació de benestar a llarg termini.
L'alegria és la sensació de plaer
del moment present.
Em va semblar interessant,
perquè la nostra cultura està obsessionada amb la busca de la felicitat,
amb la qual cosa acostumem a passar l'alegria per alt.
Això em va fer reflexionar.
D'on prové l'alegria?
A tothom que veia li preguntava,
fins i tot a desconeguts pel carrer,
quines coses els donaven alegria.
Feia investigació al metro, a les cafeteries, a l'avió...
"Ei, encantada de conèixer-lo. Què li porta alegria?"
Em sentia com una detectiu.
"Quan la va veure per últim cop?
Amb qui anava? De quin color era?
La va veure algú més?"
Era com l'Hèrcules Poirot de l'alegria.
(Rialles)
Després d'alguns mesos, em vaig adonar que hi havia certes idees
que tendien a repetir-se una i altra vegada.
Elements com ara flors de cirerer,
bombolles,
piscines, cases en arbres,
globus aerostàtics, ulls de plàstic...
(Rialles)
... i gelats de cucurutxo, sobretot si tenen fideus de colors.
Totes aquestes imatges no tenien límits d'edat, gènere ni ètnia.
Si ho pensem bé,
tots nosaltres girem els ulls cap al cel
quan hi apareix un arc de Sant Martí.
I els focs artificials.
Potser no sabem per què n'hi ha,
però sentim que també tenim alguna cosa a celebrar.
No és només un grup petit de persones;
gairebé tothom troba alegria en aquestes coses.
Transmeten alegria a nivell universal.
Veure-les totes juntes
m'aportava un sentiment d'esperança.
Vivim en un món políticament molt dividit i polaritzat
i de vegades fa que les nostres diferències semblin tan grans
que són irreconciliables.
Però al fons de tot,
hi ha una part de tots nosaltres que troba alegria en les mateixes coses.
Sovint ens diuen que això només són plaers efímers,
però de fet, són importantíssims,
perquè ens recorden que tenim un sentiment comú
en la nostra experiència del món material.
Així i tot, jo encara no sabia
què feia que aquests elements fossin font d'alegria.
Vaig penjar-ne diverses imatges a la paret del meu estudi,
i cada dia hi anava i intentava treure'n l'entrellat.
I de cop, un bon dia, se'm va il·luminar el cervell.
Vaig veure una sèrie de patrons comuns:
formes rodones,
taques de colors vius,
siluetes simètriques,
una sensació d'abundància i multiplicitat
i una idea de lleugeresa i elevació.
Quan ho vaig descobrir,
em vaig adonar que, malgrat que l'alegria és un sentiment misteriós i elusiu,
la podem trobar en atributs materials i tangibles.
És el que els dissenyadors anomenen "estètica",
terme que prové del grec antic "aisthanomai",
que vol dir "sento", "experimento" o "percebo".
Com que aquests patrons m'indicaven que l'alegria té l'origen en els sentits,
vaig començar a anomenar-los "Estètica de l'alegria";
les sensacions de l'alegria.
Arrel d'aquest descobriment,
vaig començar a trobar
petits moments d'alegria allà on anava:
un cotxe groc vintage
o una obra enginyosa d'art urbà.
És com si portés unes ulleres amb vidres de color rosa,
i com que ja sabia què buscava,
ho veia pertot arreu.
Aquests petits instants d'alegria no eren reconeixibles a simple vista.
Al mateix temps, em vaig adonar
d'una altra cosa:
si aquestes són les imatges que ens transmeten alegria,
per què una part tan gran del món té aquest aspecte?
(Rialles)
Per què anem a treballar aquí?
Per què portem els nostres fills a aquestes escoles?
Per què són així les nostres ciutats?
I això és encara més evident per als edificis que acullen
les persones més vulnerables:
residències d'ancians,
hospitals,
cases per als sensesostre
i habitatges públics.
Com hem pogut acabar en un món així?
Comencem la vida amb alegria,
però a mesura que ens fem grans,
mostrar coloraines o exuberàncies ens fa vulnerables a la crítica.
Els adults que manifesten alegria obertament són considerats infantils,
massa femenins,
poc madurs
o hedonistes,
de manera que ens abstenim de l'alegria
i tots acabem en un món amb aquest aspecte.
Però si l'estètica ens ajuda
a trobar més alegria al nostre voltant,
per què no ens podria ajudar també a crear-ne més?
Aquests dos últims anys he estudiat el nostre món
buscant diferents respostes a aquesta pregunta.
Així vaig descobrir l'obra de l'artista Arakawa
i de la poetessa Madeline Gins,
que creien que aquest tipus d'entorns ens estaven literalment destruint,
així que es van llançar al projecte de construir uns apartaments
que creien que podrien revertir l'envelliment.
Aquest és el resultat.
(Rialles)
(Aplaudiments)
És un edifici real, als afores de Tòquio.
Jo hi vaig passar una nit, i Déu n'hi do.
(Rialles)
El terra s'ondula,
de manera que, en comptes de caminar,
més aviat vas fent bots per l'apartament,
i a tot arreu on mires hi ha colors vius.
No estic segura d'haver-ne sortit més jove,
però sembla com si, amb la idea de crear un apartament
per rejovenir-nos,
n'haguessin creat un per fer-nos sentir més alegres.
D'acord, és un pèl massa per al dia a dia,
però això em va fer dubtar: i la resta dels éssers humans?
Com transportem aquestes idees al món real?
Vaig començar a buscar persones que es dedicaven a això.
Per exemple, aquest hospital, dissenyat per l'artista danès Poul Gernes.
O aquestes escoles,
transformades per l'ONG Publicolor.
Curiosament, Publicolor ha sabut, per part dels directors de les escoles,
que l'assistència ha millorat,
els grafitis han desaparegut
i els nens diuen que se senten més segurs en aquestes escoles de colors.
Això va en línia amb una investigació feta en quatre països,
que conclou que les persones que treballen en oficines amb més colors
estan més atentes,
se senten més segures
i són més sociables que els que treballen en espais apagats.
I per què?
Vaig començar a investigar els orígens d'aquesta passió pels colors,
i vaig descobrir que alguns científics la relacionen amb la nostra evolució.
El color, en la seva expressió primigènia, és un símbol de vida i energia.
Passa el mateix amb l'abundància.
Vam evolucionar en un món on l'escassedat era perillosa
i abundància era sinònim de supervivència.
Aquí teniu un 'confetto'.
El singular en italià de confeti,
per si encara no ho sabíeu.
(Rialles)
Un tros de confeti no és gaire alegre,
però si el multipliquem
obtindrem un dels materials que transmeten més alegria
del nostre planeta.
L'arquitecta Emmanuelle Moureaux es val molt d'aquesta idea en les seves obres.
Aquesta foto és una residència on
va fer servir múltiples cercles de colors per aportar una sensació d'abundància.
I les formes rodones que vaig veure?
Doncs bé, els neurocientífics també les han estudiat.
Van col·locar persones en màquines d'IRMf
i els van ensenyar imatges d'objectes angulosos i rodons.
Van descobrir que l'amígdala,
una part del cervell relacionada amb la por i l'ansietat,
s'encenia amb les formes anguloses,
però no amb les rodones.
La seva hipòtesi és que, com que els contorns angulosos
solen estar relacionats amb elements potencialment perillosos,
vam desenvolupar un sentiment de prudència cap a aquestes formes,
mentre que les corbes ens relaxen.
Ho podeu veure plasmat a l'escola primària Sandy Hook.
Després del tiroteig massiu del 2012,
els arquitectes Svigals + Partners
sabien que havien de crear un edifici segur,
però volien que també transmetés alegria,
i el van omplir de formes corbes.
Les vores de l'edifici queden emmarcades per ones,
igual que el sostre de la porta principal.
A més, tot l'edifici queda inclinat cap a l'entrada
com si donés la benvinguda.
Cada instant d'alegria és breu,
però, amb el temps, es converteixen en més que la suma de les parts.
Llavors, potser enlloc de cercar la felicitat
el que hauríem de fer és amarar-nos d'alegria
i intentar fer-la entrar més sovint a la nostra vida.
Dins de cadascú
hi ha un impuls de buscar l'alegria al nostre voltant.
I aquest instint no és casual.
L'alegria no és un complement superflu;
està connectada directament amb el nostre instint bàsic de supervivència.
Al nivell més elemental,
l'impuls cap a l'alegria és l'impuls cap a la vida.
Gràcies!
(Aplaudiments)
Gràcies!
Gràcies,
gràcies.
(Aplaudiments)