Har du någonsin sett ett barn lära sig krypa?
Som alla föräldrar vet är det fascinerande.
Först ålar de mest runt på golvet,
ofta baklänges,
men sen börjar de dra sig framåt,
och sen drar de upp sig till stående,
och så klappar i vi händerna.
Och den där enkla rörelsen, framåt och uppåt,
är den mest basala utvecklingsriktning vi människor känner till.
Vi berättar om det i vår evolutionshistoria också,
från våra klumpigt gående förfäder till Homo erectus, äntligen rak,
till Homo sapiens, alltid avbildad som man,
alltid mitt i steget.
Så det är inte konstigt att vi är så redo att tro
att ekonomisk utveckling tar sig samma uttryck,
den evigt stigande tillväxtkurvan.
Det är dags att tänka om,
att återigen föreställa sig utvecklingens form,
för idag har vi ekonomier
som behöver växa, oavsett om de får oss att frodas.
Och vad vi behöver, speciellt i de rikaste länderna,
är ekonomier som får oss att frodas
oavsett om de växer.
Japp, det är ett lite kaxigt ord
som gömmer en djupgående ändring av vårt tankesätt,
men jag tror att det är den förändring vi måste göra
om vi, mänskligheten, ska kunna frodas tillsammans under detta århundrade.
Så var kom den här besattheten av tillväxt ifrån?
BNP, bruttonationalprodukt,
är bara totalkostnaden för varor och tjänster
under ett år.
BNP uppfanns på 1930-talet,
men blev snart det övergripande målet för politiken,
så mycket att även de rikaste ländernas regeringar
idag tror att lösningen på deras ekonomiska problem
ligger i mer tillväxt.
Hur det hände berättas bäst
genom 1960-talets klassiker av W. W. Rostow.
Jag älskar den så mycket att jag har en förstautgåva.
"Ekonomisk tillväxts olika stadier: Ett icke-kommunistiskt manifest."
(Skratt)
Ni känner lukten av politik, va?
Och Rostow säger oss att alla ekonomier
behöver genomgå fem steg av tillväxt:
först, det traditionella samhället, när ett lands produktion är begränsad
på grund av dess teknik, institutioner och sätt att tänka;
men sen finns förutsättningar för utveckling
där vi får en början till ett bankväsende,
arbetets mekanisering
och tron att tillväxt är nödvändig för något bortom sig självt,
som nationell värdighet eller bättre liv för framtida generationer;
sen vidare, där sammansatt ränta byggs in i ekonomins institutioner
och tillväxt blir normaltillståndet;
det fjärde är att nå en mognad där man kan ha alla typer av industrier
oavsett begränsningar i naturresurser;
och det femte och slutgiltiga steget, masskonsumtionens tidevarv
där människor kan köpa alla konsumtionsvaror de önskar
som cyklar och symaskiner.
Kom ihåg att detta var 1960.
Ni kan höra den underförstådda flygplansmetaforen i den här historien,
men det här flygplanet är som inga andra
för det kan aldrig tillåtas landa.
Rostow lämnade oss, flygandes in i masskonsumtionens solnedgång,
och han visste det,
när han skrev,
"Och frågan framöver,
där historien endast erbjuder fragment.
Vad göra när ökad reell inkomst förlorar sin charm?"
Han ställde den frågan, men svarade aldrig, för att;
Året var 1960,
han var rådgivare till presidentkandidaten John F. Kennedy,
som lovade en femprocentig tillväxtökning,
så Rostows jobb var att hålla flygplanet i luften,
inte att fråga hur, eller när, planet tilläts landa.
Och här är vi, flygandes in i masskonsumtionens solnedgång
över ett halvt sekel senare,
med ekonomier som har kommit att förvänta sig, kräva och förlita sig på
ständig tillväxt,
för vi är finansiellt, politiskt och socialt beroende av det.
Vi är beroende av tillväxt för dagens finansiella system
är utformad för att ge den högsta avkastningen,
som sätter företag under konstant press
att leverera ökade marknadsandelar och ökade vinster
och för att banker skapar pengar som skuldbärande ränta
som ska betalas tillbaka.
Vi är politiskt beroende av tillväxt
för att politikerna vill öka skatteintäkterna
utan att höja skatterna
och ett ökande BNP verkar vara ett säkert sätt att göra det på.
Och ingen politiker vill förlora sin plats i G20-familjens foto.
(Skratt)
Men om deras ekonomi slutar växa medan alla andra fortsätter,
då blir de utsparkade av nästa växande makt.
Och vi är socialt beroende av tillväxt,
tack vare ett sekels konsumtionspropaganda,
som fascinerande nog skapades av Edward Bernays,
Sigmund Freuds systerson,
som insåg att morbroderns psykoterapi
kunde göras om till lukrativ shoppingterapi
om vi kunde övertalas att tro att förvandlar oss själva
varje gång vi köper något nytt.
Inget av dessa begär är oöverstigliga,
men de förtjänar mer uppmärksamhet än de hittills fått,
för titta var den här resan tagit oss.
De globala BNP:t är 10 gånger större än det var 1950
och den ökningen har gett miljarder människor välstånd,
men den globala ekonomin har också blivit oerhört avgörande,
med den stora andelen avkastning till rika
som nu tillfaller en bråkdel av den rikaste en procenten.
Och ekonomin har blivit oerhört tärande,
och destabiliserar i snabb takt vår sköra planet
som allas våra liv är beroende av.
Våra politiker vet om det, så de erbjuder nya destinationer för tillväxt.
Du kan ha grön tillväxt, inkluderande tillväxt,
smart, motståndskraftig, balanserad tillväxt.
Välj vilka framtid du vill så länge du väljer tillväxt.
Jag tycker att det är dags att välja en högre ambition, en mycket större,
för mänsklighetens utmaning för de 21:a århundradet är tydligt:
att möta alla människors behov
på denna fantastiska, unika, levande planet
så att vi och resten av naturen kan frodas.
Framgången för detta mål kan inte mätas med pengar.
Vi behöver flera indikatorer.
Och när jag satte mig ner för att rita en bild av hur det kunde se ut,
hur konstigt det än må låta,
såg det ut som en doughnut.
Jag vet, ursäkta,
men låt mig introducera er för den enda doughnut
som faktiskt kan visa sig vara bra för oss.
Så föreställ er mänsklighetens resursanvändning ut från mitten.
Hålet i mitten är ett ställe
där människor går miste om livets nödvändigheter.
De har inte den mat, sjukvård, utbildning politiska inflytande, bostad
som alla människor behöver för ett värdigt liv med möjligheter.
Vi vill få ut alla från hålet över det sociala fundamentet
och in i den gröna doughnuten.
Men, och det är ett stort men,
vi kan inte låta vårt resursutnyttjande överskrida den yttre cirkeln,
det ekologiska taket,
för vi sätter för mycket press på den här extraordinära planeten
att vi börjar påverka dess funktion.
Vi orsakar klimatkollaps, vi försurar haven,
ett hål i ozonlagret,
driver oss själva bortom planetens gränser
för de livsuppehållande system som har varat i elva tusen år
och gjort jorden till ett tolerant hem för mänskligheten.
Så den här tveeggade utmaningen att möta allas behov
inom planetens tillgångar,
bjuder in till en ny form av utveckling,
utan den här evigt stigande tillväxten,
men en bra plats för mänskligheten,
frodandes i dynamisk balans mellan fundamentet och taket.
Och jag var verkligen tagen när jag ritat modellen
av att inse att symbolen för välmående i många uråldriga kulturer
speglar denna samma känsla av dynamisk balans,
från den maoriska Takarangi
till den taoistiska Yin Yang, den buddistiska eviga knuten,
till den keltiska spiralen.
Så kan vi finna denna dynamiska balans i den 21:a århundradet?
Ja, det är en nyckelfråga,
för som dessa röda kilar visar, just nu är vi långt från balanserade,
brister och överskrider på samma gång.
Titta i hålet, ni kan se att miljarder människor över hela världen
fortfarande inte får sina mest basala behov tillgodosedda.
och hittills har vi överskridit åtminstone fyra av dessa ekologiska begränsningar,
riskerandes oåterkallelig klimatpåverkan
och en kollaps för ekosystemen.
Detta är mänsklighetens tillstånd och vår planet.
Vi, det tidiga 21:a århundadets invånare,
detta är vår selfie.
Ingen av förra seklets ekonomer såg den här bilden,
så varför ska vi tro att deras teorier
kan tackla de här utmaningarna?
Vi behöver egna idéer,
för vi är den första generationen att se detta
och antagligen den sista med en reell chans att förändra den här historien.
Ni förstår, 1900-talets ekonomer intygade oss om att om tillväxt skapar ojämlikhet,
försök inte omfördela,
för mer tillväxt kommer att utjämna igen.
Om tillväxt skapar föroreningar,
försök inte att reglera, för mer tillväxt kommer att städa upp igen.
Fast, som det visar sig, det gör det inte,
och kommer inte att göra det.
Vi behöver skapa ekonomier som kan tackla bristerna och överskridningarna samtidigt,
genom utformningen.
Vi behöver ekonomier som avsiktligen återanvänder och omfördelar.
Ni förstår, vi har ärvt tärande industrier.
Vi tar jordens resurser och tillverkar saker vi vill ha,
använder de ett tag, ofta bara en gång, och sen kastar vi bort dem,
och det driver oss bortom våra planetära gränser,
så vi behöver vända de pilarna,
skapa ekonomier som verkar med och inom världens kretslopp,
så att resurserna inte tar slut utan återbrukas gång på gång,
ekonomier som går på solkraft,
där spillet från en process blir mat till en annan.
och den typen av återbrukande ändamål poppar upp överallt.
Över hundra städer världen över, från Quito till Oslo,
från Harare till Hobart,
genererar redan mer än 70 procent av sin elektricitet
från sol-, vind- och vågkraft.
Städer som London, Glasgow, Amsterdam är pionjärer inom cirkulär stadsdesign,
som hittar sätt att använda avfall från en urban process
till bränsle för en annan.
Och från Tigray i Etiopien, till Queensland i Australien,
jordbrukare och skogsbrukare som får liv i en gång döda landskap
så att det myllrar av liv igen.
Likväl som att vara avsiktligt regenererande,
måste våra ekonomier vara avsiktligt omfördelande,
och vi har oöverträffade möjligheter för att få det att hända,
på grund av 1900-talets centraliserade teknologier,
institutioner,
koncentrerad rikedom, kunskap och makt i ett fåtal händer.
Detta sekel, kan vi omskapa våra teknologier och institutioner
att omfördela rikedom, kunskap och egenmakt till många.
Istället för energi från fossilt bränsle och storskalig tillverkning,
har vi förnybara energinätverk, digitala plattformar och 3D-skrivare.
200 år av företagskontroll av immateriella rättigheter ställs på ända
genom botten-upp, öppen källkod, och delad kunskap.
Och företag som fortfarande jagar maximal avkastning
till sina aktieägare,
de ser plötsligt lite föråldrade ut
bredvid sociala företag som är skapade för att generera
flera olika former av värde och dela det med sina nätverk.
Om vi kan utnyttja dagens teknologi,
från AI till blockchain
till Sakernas Internet, till materialvetenskap,
om vi kan utnyttja dessa för service och fördelning
kan vi garantera att sjukvård, utbildning, kapital, energi och representation
når och stärker de människor som behöver det mest.
Ni förstår, återskapande och omfördelande design
skapar fantastiska möjligheter för 2000-talets ekonomi.
Så vart lämnar det Rostows flygresa?
Jo, för några lovar den fortfarande evig grön tillväxt,
idén att tack vare digitalisering,
kan exponentiell BNP-tillväxt fortgå för evigt medan resurser minskar.
Men titta på datan. Detta är att blunda för faktan.
Ja vi behöver dematerialisera våra ekonomier,
men beroendet av evig tillväxt kan inte vara frånkopplat resursanvändning
som den här storleksskalan kräver
för att föra oss tillbaka säkert inom planetens begränsningar.
Jag vet att denna syn på tillväxt är ovanlig,
för tillväxt är positivt, eller hur?
Vi vill att våra barn ska växa, att våra trädgårdar ska växa.
Se på naturen, en underbar, hälsosam källa till liv.
Det är en fas, men många ekonomier som Etiopien och Nepal idag
är möjligen i den fasen.
Deras ekonomier växer 7% årligen.
Men återigen, kolla på naturen,
för från våra barns fötter till Amazonas regnskog,
så växer inget för evigt.
Ting växer, växer upp och mognar,
Och genom att göra det så
kan de frodas en lång tid.
Vi vet redan det.
Om jag sa att min vän gick till doktorn
som sa att hon hade en svulst som växte
så känns det annorlunda,
för vi förstår intuitivt att när något växer för evigt
inom ett hälsosamt system,
är det ett hot mot helheten.
Så varför tror vi att våra ekonomier
kan vara något avvikande
och kan växa för evigt?
Vi behöver snarast finansiella, politiska och sociala innovationer
som gör att vi kan övervinna vårt strukturella beroende av tillväxt,
så att vi istället kan fokusera på att frodas och en balans
inom doughnutens sociala och ekologiska gränser.
Och om endast tanken på gränser får dig att känna dig begränsad,
fundera igen.
För väldens mest geniala människor
omvandlar gränser till en källa av kreativitet.
Från Mozart och hans femoktaviga piano,
Jimi Hendrix och hans sexsträngade gitarr,
Serena Williams på en tennisbana,
dess gränser öppnar upp vår potential.
Doughnutens gränser öppnar upp mänsklighetens potential att frodas
med gränslös kreativitet, deltagande, samhörighet och mening.
Det kommer att krävas all genialitet som vi har för att komma dit,
så kom igen.
Tack.
(Applåder)