Oletko koskaan katsellut ryömimään opettelevaa vauvaa?
Koska kuten kuka tahansa vanhempi tietää, se on kiehtovaa.
Ensin ne rimpuilevat lattialla,
yleensä takaperin,
mutta sitten ne raahaavat itseään eteenpäin.
Ja sitten ne nykäisevät itsensä seisomaan.
Ja me kaikki taputamme.
Ja tuo yksinkertainen liike eteenpäin ja ylöspäin
on se perustavanlaatuisin suunta kehitykselle,
jonka me ihmiset tunnistamme.
Kerromme siitä myös tarinassamme evoluutiosta
löntystävistä esi-isistämme Homo erectukseen,
lopulta pystyasentoon,
Homo sapiensiin, jota esittää aina mies
ja aina harppausta ottamassa
Joten ei ole ihme, että olemme niin valmiita uskomaan
että taloudellinen kehitys vie meitä tällä samalla tavalla
tällä ikuisen kasvun viivalla.
On aika ajatella uudestaan.
Kuvitella uudestaan kehityksen muoto.
Koska nykyään meillä on talousjärjestelmiä,
joiden pitää kasvaa, riippumatta siitä tekevätkö ne meistä menestyviä vai ei.
Ja mitä me tarvitsemme, erityisesti rikkaimmissa maissa,
ovat talousjärjestelmät, jotka saavat meidät kukoistamaan
riippumatta siitä kasvavatko ne vai eivät.
Kyllä, sanat ovat vähän vaihtuneet,
kätkien sisälleen syvällisen muutoksen ajattelutavassa.
Uskon tämän olevan se muutos, joka meidän pitää tehdä,
mikäli me, ihmiskunta, aiomme kukoistaa täällä yhdessä, tällä vuosisadalla.
Joten mistä tämä pakkomielle kasvuun on peräisin?
BKT, brutttokansantuote,
on vain kokonaishinta tavaroille ja palveluille,
jotka on myyty taloudessa vuoden aikana.
Se keksittiin 1930-luvulla,
mutta hyvin nopeasti siitä tuli päätöksenteon ensisijainen tavoite.
Siinä määrin, että jopa nykyään, rikkaimmissa maissa
hallitukset ajattelevat, että ratkaisu niiden talousongelmiin
on lisäkasvussa.
Se miten se tapahtui
kerrotaan parhaiten W. W. Rostowin vuoden 1960 klassikossa.
Pidän siitä niin paljon, että minulla on ensipainos.
"Taloudellisen kasvun vaiheet: ei-kommunistinen manifesti"
(Naurua)
Voit melkein haistaa politiikan. Eikö?
Rostow kertoo, että talousjärjestelmien
tulee läpäistä kasvun viisi vaihetta:
Ensimmäiseksi, perinteinen yhteiskunta, jossa valtion tuotto on
sen teknologian, instituutioiden ja ajattelutavan rajoittamaa,
mutta sitten edellytykset vauhtiin pääsemiseksi
missä saamme alun pankkialan synnylle,
työn koneellistaminen,
ja usko siihen että kasvu on välttämätöntä jonkin itseään suuremman vuoksi
kuten kansallisen itsekunnioituksen tai lapsille saatavan paremman elämän vuoksi,
sitten nousuun lähtö, missä koronkorko on rakennettu talouden laitosten sisään
ja kasvusta tulee normaalitila.
Neljäs on matka kohti kypsyyttä, missä voit omistaa
minkä vain teollisuudenalan,
luonnonvaroista riippumatta,
ja viides ja viimeinen vaihe, massatuotannon aika,
missä ihmiset voivat ostaa kaikki haluamansa tuotteet
kuten polkupyöriä ja ompelukoneita
tämä oli 1960-luvulla, muistakaa.
Voi kuulla epäsuoran vertauksen lentokoneeseen tässä tarinassa.
Mutta tämä lentokone on erilainen kuin muut,
koska sitä ei saa koskaan päästää laskeutumaan.
Rostow jätti meidät lentämään massakulutuksen auringonlaskuun
ja hän tiesi sen.
Kuten hän kirjoitti,
"Ja sitten perimmäinen kysymys,
mistä historia tarjoaa meille vain palasia.
Mitä tehdä kun aitojen tulojen kasvu menettää lumouksensa?"
Hän kysyi tämän kysymyksen. Mutta ei koskaan vastannut siihen. Ja tässä syy.
Oli vuosi 1960,
hän oli presidenttiehdokas John F. Kennedyn neuvonantaja,
joka oli mukana vaaleissa lupauksellaan viiden prosentin kasvusta,
ja Rostowin tehtävä oli pitää tuo kone ilmassa,
eikä kysyä, miten tai koska sen voisi koskaan antaa laskeutua.
Joten täällä me olemme, massakulutuksen auringonlaskuun lentämässä
jo yli puolen vuosisadan ajan,
talousjärjestelmien kanssa, jotka ovat tulleet odottamaan,
vaatimaan ja riippumaan
loppumattomasta kasvusta.
Olemme taloudellisesti, poliittisesti ja sosiaalisesti
riippuvaisia siitä.
Olemme taloudellisesti riippuvaisia kasvusta,
koska nykyinen talousjärjestelmä
on suunniteltu tavoittelemaan suurinta rahallista palkintoa,
laittaen julkiset yritykset jatkuvan paineen alle
saada aikaan kasvavaa myyntiä, kasvavia markkina osuuksia ja voittoja,
ja koska pankit luovat rahaa korollisena velkana,
joka täytyy maksaa takaisin suurempana.
Olemme poliittisesti riippuvaisia kasvusta,
koska poliitikot haluavat korottaa verokertymää
ilman verojen korottamista
ja kasvava BKT vaikuttaa olevan varma tapa tehdä niin.
Eikä yksikään poliitikko halua menettää paikkaansa G-20 perhekuvassa.
(Naurua)
Mutta jos heidän talous lakkaa kasvamasta, kun kaikki muu jatkaa eteenpäin,
he saavat lähtöpassit seuraavalta nousevalta valtapelurilta.
Ja me olemme sosiaalisesti riippuvaisia kasvusta,
koska, kiitos vuosisataisen kuluttajapropagandan,
jonka kiehtovalla tavalla loi Edward Bernays,
Sigmund Freudin veljenpoika,
joka tajusi että hänen setänsä psykoterapia
voitaisiin muuttaa tuottoisaksi jälleenmyyntiterapiaksi
jos meidät voitaisiin vakuuttaa uskomaan, että muutamme itsemme
joka kerta ostaessamme jotakin lisää.
Yksikään näistä riippuvaisuuksista ei ole ylipääsemätön,
mutta ne kaikki ansaitsevat paljon enemmän huomiota kuin tällä hetkellä saavat,
koska katsokaa minne tämä matka on meitä viemässä.
Maailman BKT on 10 kertaa suurempi kuin se oli vuonna 1950.
Ja se kasvu on tuonut vaurautta lukemattomille ihmisille,
mutta globaalista taloudesta on myös tullut
uskomattoman eriyttävää,
kun valtava osuus rikkauksista palaa takaisin
ja kertyy murto-osalle ihmisistä, maailman yhdelle prosentille.
Ja taloudesta on tullut uskomattoman rappeuttava,
nopeasti horjuttava, tätä herkästi tasapainoista planeettaa kohtaan,
josta meidän kaikkien henki riippuu.
Poliitikkomme tietävät sen, ja siksi he tarjoavat uusia kohteita kasvulle.
Voit saada virheää kasvua, kattavaa kasvua,
älykästä, kestävää, tasapainoitettua kasvua.
Valitse mikä tahansa haluamasi tulevaisuus.
Kunhan valitset kasvun.
Mielestäni on aika valita korkeampi päämäärä, paljon suurempi sellainen,
koska ihmiskunnan 2000-luvun haaste on selkeä:
täyttää kaikkien ihmisten tarpeet
tämän, ihmeellisen, ainoan, elävän planeetan tarjoamilla resursseilla,
jotta me ja muu luonto voimme kukoistaa.
Edistymistä tähän maaliin ei mitata rahassa.
Tarvitsemme kojelaudallisen indikaattoreita.
Ja kun istuin alas yrittäen piirtää kuvan siitä miltä se saattaisi näyttää,
niin kummalliselta kuin se kuulostaakin,
siitä tuli aivan donitsin näköinen.
Tiedän, olen pahoillani.
Mutta antakaa minun esitellä tuo donitsi teille,
joka itse asiassa saattaa olla meille hyväksi.
Kuvittele ihmiskunnan resurssien käytön leviävän säteittäin keskeltä.
Reikä keskellä on paikka,
missä ihmiset eivät saavuta välttämättömiä asioita.
Heillä ei ole ruokaa, terveydenhuoltoa, koulutusta, poliittista ääntä, asuntoa,
joita jokainen tarvitsee arvokkaaseen ja mahdollisuuksien elämään.
Haluamme saada kaikki pois reiästä, sosiaalisen perustan yli
ja saada heidät itse virheään donitsiin.
Mutta, ja se on iso mutta,
emme voi antaa yhteisen resurssien käytön ylittää ulompaa kehää,
ekologista kattoa,
koska siellä aiheutamme niin paljon painetta tälle ihmeelliselle planeetalle
että saatamme sen pois tasapainosta.
Aiheutamme ilmaston romahtamisen, happamoitamme meret,
teemme reiän otsonikerrokseen,
työnnämme itsemme planeetan rajojen yli
elämää ylläpitävien järjestelmien yli, jotka viimeisten 11 000 vuoden ajan
ovat tehneet maasta suopean kodin ihmiskunnalle.
Joten tämä kaksipuolinen haaste täyttää kaikkien tarpeet
planeettamme resursseilla,
kehoittaa uudenlaiseen kehitykseen,
ei enää tämä ikuisesti kasvava kasvukäyrä.
Vaan hillosilmä ihmiskunnalle.
Joka kukoistaa dynaamisessa tasapainossa perustusten ja katon välissä.
Ja olin todella vaikuttunut piirrettyäni tämän kuvan
käsittäessäni, että hyvinvoinnin symboli monissa muinaisissa kulttuureissa
kuvastaa tätä samaa dynaamisen tasapainon tunnetta.
Maori Takarangista
taolaiseen yin yangiin, buddhalaiseen päättymättömään solmuun,
kelttiläiseen kaksoisspiraaliin.
Voimmeko löytää tämän dynaamisen tasapainon 2000-luvulla?
Se on avainkysymys.
Kuten nämä punaiset kiilat näyttävät, juuri nyt olemme kaukana tasapainosta,
jäämme jälkeen ja ylitämme rajan samaan aikaan.
Katso reikää ja näet miljoonien ja miljardien ihmisten ympäri maailman
edelleen jäävän vaille perustarpeitansa.
Ja olemme jo ylittäneet ainakin neljä näistä planeetan rajoista
ottaen riskin peruuttamattomasta ilmaston ja ekosysteemin romahtamisesta.
Tämä on ihmiskunnan ja planetaarisen kotimme tila.
Me, 2000-luvun alun ihmiset,
tämä on meidän omakuvamme.
Viime vuosisadan taloustieteilijät eivät nähneet tätä.
Miksi kuvittelisimme, että heidän teoriansa
kykenisivät vastaamaan sen haasteisiin?
Tarvitsemme omia ideoita,
koska olemme ensimmäinen sukupolvi, joka näkee tämän
ja luultavasti viimeinen jolla on aito mahdollisuus muuttaa tämä tarina.
Katsokaas 2000-luvun vakuutti meille, että mikäli kasvu luo epäarvoisuutta,
älä yritä jakaa uudelleen,
koska lisäkasvu tasaa tilanteen kyllä uudelleen.
Jos kasvu aiheuttaa saastumista,
älä yritä säännöstellä, koska lisäkasvu siivoaa jäljet.
Paitsi, kuten käy ilmi, se ei tee niin,
eikä se tule tekemään niin.
Meidän täytyy luoda talousjärjestelmiä, jotka pystyvät selvittämään
tämän vajeen ja ylityksen suunnitelmallisesti.
Tarvitsemme talousjärjestelmiä, jotka ovat tarkoituksella uudistavia ja jakavia.
Olemme perineet rappeuttavia teollisuudenaloja.
Otamme materiaalit maaperästä, muutamme tavaraksi, jota haluamme,
käytämme sitä hetken. Usein vain kerran ja heitämme sitten pois.
Ja tämä työntää meidät planeetan rajojen ylitse.
Joten meidän täytyy kääntää nuo nuolet ympäri,
luodaksemme talousjärjestelmiä jotka toimivat
elävän maailman syklien kanssa ja sisällä.
Jotta resursseja ei käytetä loppuun vaan ne käytetään uudelleen.
Talousjärjestelmiä, jotka toimivat auringonvalolla,
missä yhden prosessin jäte on seuraavan ravintoa.
Ja tällainen uudistava suunnittelu tupsahtaa esiin joka paikassa.
Yli sata kaupunkia ympäri maailman, Quitosta Osloon,
Hararesta Hobartiin,
tuottavat jo yli 70 prosenttia sähköstään
auringolla, tuulella ja aalloilla.
Kaupungit kuten Lontoo, Glasgow, Amsterdam, ovat edelläkävijöitä
sirkulaarisessa kaupunkisuunnittelussa.
Tapojen löytämisessä, joilla muutetaan urbaanin prosessin jäte
seuraavan prosessin ravinnoksi.
Ja Etiopian Tigraysta Australian Queenslandiin,
viljelijät ja metsänhoitajat elvyttävät aikaisemmin karuja maisemia,
jotta ne vilisisivät jälleen elämää.
Mutta uudistamiskykyisyyden lisäksi,
talousjärjestelmiemme tulee olla malliltaan jakavia.
Ja meillä on ollut ennätyksellisen paljon mahdollisuuksia sen toteuttamiseen.
Koska 1900-luvun keskitetyt teknologiat,
instituutiot,
keskittynyt varallisuus, tieto ja voima ovat harvojen käsissä.
Tällä vuosisadalla, me voimme suunnitella teknologiamme ja instituutiomme
levittämään varallisuutta, tietoa ja valtaistumista monille.
Fossiilisen energian ja suurtuotannon sijaan
meillä on uusiutuvan energian verkostoja, digitaalisia alustoja ja 3D-tulostus.
200 vuotta yritysten kontrolloimaa henkistä omaisuutta käännetään nurin
alhaalta ylös, avoimen lähdekoodin, yhteisen vertaistiedon avulla.
Ja yritykset, jotka edelleen pyrkivät maksimaaliseen tuottavuuteen
heidän osakkeenomistajilleen,
näyttävät yhtäkkiä varsin vanhanaikaisilta
verrattuna sosiaalisiin yrityksiin, jotka ovat suunniteltu tuottamaan
monenlaisia arvon muotoja ja jakamaan sen verkostojensa kautta.
Jos voimme valjastaa nykypäivän teknologiat
tekoälystä lohkoketjuihin,
esineiden internetiin, materiaalitieteeseen.
Jos voimme valjastaa nämä jakavan mallin palvelukseen,
voimme varmistaa, että terveydenhuolto, koulutus, rahoitus,
energia, poliittinen ääni
saavuttaa ja voimauttaa ne ihmiset, jotka niitä eniten tarvitsevat.
Uudistava ja jakava malli
luo poikkeuksellisia mahdollisuuksia 2000-luvun taloudelle.
Joten mihin tämä jättää Rostowin lentokonekyydin?
Joillekin se edelleen edustaa toivoa loputtomasta vihreästä kasvusta,
ideasta joka, kiitos dematerialisoitumisen,
ekspotentiaalinen BKT:n kasvu voi jatkua ikuisesti, resurssienkäytön vähentyessä.
Mutta, katsokaa dataa. Tämä on kuvitteellinen lento.
Kyllä, meidän täytyy tehdä taloutemme aineettomaksi,
mutta tätä riippuvuutta loppumattomasta kasvusta
ei voi irrottaa resurssien käytöstä mittakaavan vaatimalla tavalla
ja tulla turvallisesti takaisin planeetan rajojen sisälle.
Tiedän että tällainen ajattelutapa kasvusta on vieras,
koska kasvu on hyvästä, eikö?
Haluamme lastemme kasvavan, puutarhojemme kasvavan.
Kyllä, katsoa luontoa ja kasvu on ihmeellinen, terveellinen elämän lähde.
Se on vaihe. Mutta monet taloudet kuten Etiopia ja Nepal nykyään
saattavat olla siinä vaiheessa.
Heidän taloutensa kasvavat seitsemällä prosentilla vuodessa.
Mutta katsotaan taas luontoa.
Koska sinun lastesi jaloista aina Amazonin metsään,
ei mikään luonnossa kasva ikuisesti.
Asiat kasvavat, ja ne varttuvat ja ne kypsyvät.
Ja ainoastaan niin tekemällä
ne voivat kukoistaa erittäin pitkän ajan.
Me tiedämme tämän jo.
Jos kertoisin teille, että ystäväni meni lääkäriin
ja lääkäri kertoi hänelle, että hän kasvaa.
Se tuntuu hyvin erilaiselta,
koska vaistonvaraisesti ymmärrämme, että kun jokin yrittää kasvaa ikuisesi
terveen, elävän ja kukoistavan systeemin sisällä,
on se uhka kokonaisterveydelle.
Joten miksi kuvittelisimme, että taloutemme
voisi olla systeemi, joka voi toimia vastoin tätä trendiä
ja menestyä kasvamalla ikuisesti?
Tarvitsemme kiireisesti taloudellisia, poliittisia ja sosiaalisia innovaatioita,
jotka auttavat meitä pääsemään yli tästä rakenteellisesta riippuvuudesta kasvuun,
jotta sen sijaan voisimme keskittyä kukoistukseen ja tasapainoon
donitsin sosiaalisten ja ekologisten rajojen sisällä.
Ja mikäli pelkkä ajatus rajoista saa sinut tuntemaan, no, rajatuksi,
mieti uudestaan.
Koska suurin osa neroista
muuttaa rajat luovuutensa lähteiksi.
Mozartista viisi-oktaavisine pianoineen,
Jimi Hendrixistä kuusikielisine kitaroineen,
Serena Williams tenniskentällä.
Rajat ovat niitä, jotka vapauttavat potentiaalimme.
Ja donitsin rajat vapauttavat ihmiskunnan potentiaalin kukoistukseen
ehtymättömällä luovuudella, osallistumisella, johonkin kuulumisella
ja tarkoituksella.
Tarvitsemme kaiken nerokkuudemme mitä meillä on, päästäksemme sinne,
joten tuokaa se mukananne.
Kiitos.
(Suosionosoituksia)