Наблюдавали ли сте бебе, което се учи да лази?
Kакто всеки родител знае, гледката е завладяваща.
Отначало се тътрузи по пода,
обикновено назад,
но след това се изтегля напред
и се изправя на крака,
и ние ръкопляскаме.
И това просто движение напред и нагоре
е най-основната посока на напредък, която ние хората разпознаваме.
Разказваме я и в историята на еволюцията
от препъващите се ни предшественици до хомо еректус, най-после изправен,
до хомо сапиенс, изобразен, винаги мъж,
винаги в крачка.
Така че не е учудваща готовността ни да повярваме,
че икономическият напредък ще приеме същия облик,
на тази вечно издигаща се крива на растежа.
Време е да помислим отново,
да си представим напредъка в нова форма,
защото днес има икономики
които трябва да растат, без значение дали водят до развитие
и това от което се нуждаем, особено в най-богатите страни,
е икономика която ни кара да се развиваме,
без значение дали расте.
Да, зад тази нищо и никаква дума
се крие огромна промяна в мисленето,
но вярвам, че това е промяна която трябва да направим,
ако искаме да се развиваме заедно, цялото човечество, тук, в този век.
Та откъде се е появила тази мания за растеж?
БВП, брутният вътрешен продукт,
е просто пълната стойност на стоките и услугите
продадени в икономиката за една година.
Измислен е през 30-те,
но много скоро се превръща в основната цел на държавната политика,
до такава степен, че дори днес правителствата на най-богатите държави
мислят, че решението на икономическите им проблеми
е по-голям растеж.
Как точно се е получило така
е най-лесно да се обясни чрез класиката на У.У. Ростоу от 1960-а.
Толкова я харесвам, че притежавам първото издание.
,,Етапите на икономическо развитие: не-комунистически манифест''
(Смях)
Направо мирише на политика, а?
И Ростоу ни казва, че всяка икономика
трябва да премине през пет етапа на растеж:
първо, традиционното общество, в което производителността е ограничена
от технологиите, институциите и мисленето на нацията;
следват предпоставките за излитане -
появяват се наченките на банковото дело,
механизацията на труда
и вярата, че растежът е необходим за нещо по-голямо от самия него,
като национално достойнство или по-добър живот за децата;
следва излитане, където сложната лихва е вградена в икономическите институции
и растежът става нормалното състояние;
тласък към съзряването, при което можеш да имаш всякаква индустрия,
природната материална база e без значение;
и петият и последен етап, етапът на високото масово потребление,
където човек може да си купи всички потребителски стоки,
като велосипеди и шевни машини -
все пак говорим за 1960-a.
Можете да чуете скритата метафора за самолет в разказа,
но този самолет не е като останалите,
защото никога не може да бъде оставен да кацне.
Ростоу ни оставя да летим към залеза на масовото потребление
и го знае.
Както пише:
,,И следва въпросът,
по който историята ни представя само фрагменти.
Какво да правим когато нарастването на чистите доходи загуби чара си?''
Той задава този въпрос, но никога не дава отговора, ето защо:
Годината е 1960-а,
той е съветник на кандидата за президент Джон Ф. Кенеди,
който участва в изборната надпревара с обещанието за 5% растеж,
така че работата на Ростоу е да държи самолета в полет,
а не да пита дали, как или кога ще може да бъде приземен.
Та ето ни и нас, летящи към залеза на масовото потребление
повече от половин век по-късно,
с икономики които очакват, изискват и зависят от
непрестанен растеж,
защото ние сме финансово, политически и социално зависими от него.
Финансово пристрастени към растежа сме, защото финансовата ни система
е проектирана да преследва най-високите нива на възвръщаемост,
което поставя акционерните дружества под постоянен натиск
да увеличават продажбите, пазарния си дял и печалбите си
и понеже банките създават пари под формата на дълг носещ лихва,
който трябва да бъде изплатен.
Ние сме политически пристрастени към растежа,
защото политиците искат да увеличават данъчните приходи
без да повишават данъците
и нарастващ БВП изглежда като сигурен начин за постигане на целта.
И никой политик не иска да загуби мястото си на семейната снимка на Г-20.
(Смях)
Но ако тяхната икономика спре да расте докато останалите продължават,
ще бъдат изместени от поредната нова икономическа сила.
И сме социално пристрастени към растежа,
защото благодарение на цял век консуматорска пропаганда,
създадена от Едуард Бернайс,
племенникът на Зигмунд Фройд,
който установил, че психотерапията на чичо му
може да бъде превърната в доходоносна терапия чрез пазаруване,
ако бъдем убедени, че претърпяваме трансформация
всеки път, когато си купим още нещо.
Никоя от тези зависимости не е непреодолима,
но те заслужават много повече внимание от това, което им се обръща в момента,
защото вижте накъде ни води този път.
Световният БВП е 10 пъти по-висок отколкото през 1950-а
и това увеличение е донесло просперитет на милиарди хора,
но световната икономика също е станала невероятно разделяща,
като огромен дял от печалбите
са натрупвани от частица от световния един процент.
И икономиката е станала невероятно разрушителна,
бързо дестабилизираща тази деликатно балансирана планета,
от която зависи животът на всички нас.
Политиците ни го знаят и предлагат нови посоки за растеж.
Може да имате зелен растеж, всеобхватен растеж,
умен, устойчив, балансиран растеж.
Изберете каквото искате бъдеще, стига да изберете растеж.
Мисля, че е време да изберем по-висша цел, много по-голяма,
защото предизвикателството към човечеството през 21-ви век е ясно:
да посрещнем нуждите на всички хора
със средствата на тази невероятна, уникална, жива планета,
така че ние и останалата природа да можем да се развиваме.
Напредъкът към тази цел няма да бъде измерван с пари.
Нуждаем се от табло с индикатори.
Когато седнах да се опитам да нарисувам как би изглеждало,
колкото и странно да ви звучи,
резултатът заприлича на поничка.
Знам, съжалявам,
но нека ви представя единствената поничка,
която може да се окаже полезна за нас.
Представете си ползването на ресурси като лъчи тръгващи от средата.
Дупката в средата е място,
където на хората не им достига жизненонеобходимото.
Те нямат храната, здравеопазването, образованието, политическия глас, жилищата
от които се нуждае всеки човек за достоен живот.
Искаме да извадим всички от дупката, отвъд социалните основи,
чак до самата зелена поничка.
Но, и това е наистина важно,
не може да позволим общата ни употреба на ресурси да надскочи външния кръг,
екологичния таван,
защото там оказваме такъв натиск върху тази невероятна планета,
че започваме да я изваждаме от равновесие.
Ние причиняваме разпад на климата, окисляване на океаните,
дупка в озоновия слой,
прекрачваме планетарните граници
на животоподдържащи системи, които през последните 11000 години
са правили земята благосклонен дом за човечеството.
Това ново предизвикателство, да посрещнем нуждите на всички
в рамките на възможностите на Земята,
изисква нова форма на напредък -
не постоянно издигащата се крива на растежа,
а уютно кътче за човечеството
процъфтяващо в динамично равновесие между основите и тавана.
След като нарисувах тази картина с изненада установих,
че символите на благополучие в много древни култури
отразяват същото това чувство на динамично равновесие -
от Такаранги на маорите
до даоисткия Ин и Ян, безкрайния възел в будизма,
до двойната спирала на келтите.
Можем ли да открием това динамично равновесие в 21-ви век?
Това е основен въпрос,
защото, както показват червените дялове, в момента сме далеч от равновесието -
едновременно изпитваме недостиг и прекрачваме границата.
Погледнете в дупката, вижда се, че милиони или милиарди хора по света
не могат да задоволят най-основните си нужди.
А в същото време вече сме надскочили четири от границите на планетата
и рискуваме необратими последствия на разпад на климата
и колапс на екосистемата.
Това е състоянието на човечеството и нашата планета дом.
Ние, хората от ранния 21-ви век,
това е нашето селфи.
Никой икономист от миналия век не е виждал тази картина,
така че защо си мислим, че техните теории
биха се справили с предизвикателствата й.
Нуждаем се от собствени идеи,
защото сме първото поколение, което вижда това
и може би последното, което има истински шанс да промени историята.
Икономиката на 20-ти век ни убеждаваше, че ако растежът създава неравенство,
не трябва да преразпределяме,
защото повече растеж ще изравни нещата отново.
Ако растежът замърсява,
не трябва да регулираме, защото още растеж ще изчисти всичко отново.
Само че, оказва се, че не е така
и няма и да стане.
Трябва да създадем икономики в които е заложено да се справят с недостига
и излишъка едновременно.
Нуждаем се от икономики, в които е заложено възраждане и разпределяне.
Наследили сме разрушителни промишлени производства.
Взимаме материали от земята, превръщаме ги в желана вещ,
ползваме я известно време, често веднъж, и я изхвърляме.
И това ни кара да надскочим върможностите на планетата,
така че трябва да огънем стрелките наопаки,
да създадем икономики, които работят със и във циклите на живия свят,
така че ресурсите не се изразходват, а се ползват неколкократно,
Икономики задвижвани от слънчева енергия,
където отпадъкът от един процес е гориво за следващия.
И този вид регенериращ модел се появява навсякъде.
Над сто града по света, от Кито до Осло,
от Хараре до Хобарт,
вече добиват повече от 70% от електричеството си
от слънцето, вятъра и вълните.
Градове като Лондон, Глазгоу, Амстердам са пионери в кръговратното градоустройство,
намиращи начини да превръщат отпадъка от един градски процес
в гориво за следващия.
И от Тигрей, Етиопия до Куинсленд, Австралия
фермери и горски инженери възраждат някога безплодните земи,
за да закипи отново живот в тях.
Но освен възраждащи по план,
нашите икономики трябва да са разпределящи по план,
и имаме несрещани досега възможности да осъществим това,
защото 20-и век централизира технологии,
институции,
концентрира богатсва, знание и власт в ръцете на малцина.
Този век можем да проектираме технологиите и институциите си
да доставят богатство, знание и овластяване на мнозина.
Вместо енергия от изкопаеми горива и широкомащабно производство
имаме мрежи от възобновяема енергия, дигитални платформи и 3D принтиране.
200-годишният корпоративен контрол върху интелектуалната собсвеност приключва
благодарение на свободно достъпните пиър ту пиър общества на знанието.
И корпорации, които все още преследват максимална печалба
за акционерите си,
изведнъж започват да изглеждат старомодни
на фона на социални компании проектирани да създават
множество видове ползи и да ги споделят с всички в мрежата си.
Ако можем да впрегнем днешните технологии,
от AI до блокчейн,
до интернет на нещата, до материалознанието,
ако можем да ги впрегнем в служба на разпределителния модел,
можем да направим така, че да достигнем тези, които имат най-голяма нужда
от здравеопазване, образование, финанси енергия, политически глас.
Възобновяващият и разпределителният модел
създават невероятни възможности за икономиката на 21-и век.
Какво става тогава със самолета на Ростоу?
За някои той все още носи надеждата за непрестанен зелен растеж,
идеята, че благодарение на дематериализацията е възможно,
експоненциалният ръст на БВП да е вечен, дакато ползването на ресурси намалява.
Но вижте данните. Това е полет на въображението.
Да, трябва да дематериализираме икономиките си,
но тази зависимост към непрестанния растеж е неотделима от ползването на ресурси
в степен достатъчно голяма,
за да ни върне безопасно в границите на планетата.
Знам, че този начин на мислене за растежа е непознат,
защото растежът е добър, нали?
Искаме децата ни да растат, градините ни да растат.
Да, погледнете природата - растежът е чуден, здравословен извор на живот.
Той е етап, но много икономики като Етиопия и Непал днес
може да са на този етап.
Техните икономики нарастват със 7% годишно.
Но погледнете отново към природата,
защото от краката на децата ви до амазонските гори,
нищо в природата не расте вечно.
Нещата растат, порастват и съзряват
и само така
те могат да процъфтяват задълго.
Ние вече знаем това.
Ако ви кажа, че приятелката ми отиде на лекар,
който ѝ каза, че има растеж,
чувството е съвсем различно,
защото интуитивно разбираме, че когато нещо се опитва да расте вечно
в здрава, жива, развиваща се система,
то се превръща в заплаха за цялото.
Така че защо си мислим, че нашата икономика
ще е единствената система, която може да наруши правилото
и да успее да расте вечно?
Спешно се нуждаем от финансови, политически и социални нововъведения,
които ни позволяват да преодолеем тази структурна зависимост към растежа,
за да може вместо това да се съсредоточим върху развитието и равновесието
в социалните и екологични граници на поничката.
И ако самата идея за граници ви кара да се чувствате, ами, ограничени,
помислете пак.
Защото най-изобретателните хора на света
превръщат ограниченията в източника на своето творчество.
От Моцарт на своето пет-октавно пиано,
Джими Хендрикс на своята 6-струнна китара,
Серена Уилямс на тенис корта,
ограниченията са това, което отключва потенциала ни.
И органиченията на поничката отключват потенциала на човечеството да се развива
с безгранично творчество, участие, принадлежност и смисъл.
Ще ни отнеме цялата находчивост, с която разполагаме, за да стигнем до там,
така че да се захващаме.
Благодаря!
(Аплодисменти)