Emlékszem, harmadikos koromban egyik reggel anyám
egy alapvető ghánai étellel, fufuval küldött iskolába.
(Nevetés)
A fufu maniókából készült fehér, keményítővel teli labdacs,
amit könnyű, csirke- és/vagy marhahúsos,
sötétnarancs színű levessel tálalnak.
Egy zamatos, ízletes étel,
ami anyám szerint melegen fog engem tartani egy hideg napon.
Amikor ebédnél kinyitottam az ételdobozomat,
szabadjára engedve ezeket az új illatokat,
a barátaim nem reagáltak túl jól.
(Nevetés)
"Mi ez?" – kérdezte egyikük.
"Fufu" – válaszoltam.
(Nevetés)
"Elég fura szaga van. Mi az a fufu?" – kérdezték.
A reakciójuk elvette az étvágyamat.
Könyörögtem anyámnak, hogy soha többet ne küldjön fufuval az iskolába.
Arra kértem, hogy szendvicset vagy húslevest csináljon,
vagy bármi mást, amit a barátaim ettek.
Első alkalommal
észleltem a különbséget aközött, hogy mi volt egyedi a családomnak,
és mi volt megszokott másoknak.
Mi volt ghánai, és mi afrikai,
és mi volt amerikai.
Első generációs amerikai vagyok.
Mindkét szülőm bevándorló.
Valójában apám, Gabriel, majdnem 50 éve jött Amerikába.
Egy Kumasi nevű városból érkezett New Yorkba,
Ghána északi részéből,
Nyugat-Afrikából.
Tanulni jött, hogy megszerezze könyvelő diplomáját,
és végül könyvelő lett.
Anyám, Georgina, évekkel később csatlakozott hozzá.
Imádta a divatot.
Egy alsó-manhattani varrodában dolgozott,
míg elég pénze nem lett, hogy saját női ruhaüzletet nyisson.
Amerikaiként tekintek magamra.
És afrikaiként.
És ghánaiként.
Emberek milliói a földön
zsonglőrködnek ezekkel az eltérő besorolásokkal.
Lehetnek jamaicai-kanadaiak vagy koreai-amerikaiak vagy nigériai-britek,
de történeteink és tapasztalataink attól lesznek eltérőek,
hogy más országban születtünk és nőttünk fel, mint a szüleink,
és emiatt félreértetté válhatunk,
ha beszűkült szemmel tekintenek ránk.
New Yorkban, az Egyesült Államok legtöbb bevándorlójának otthont adó
városában nőttem fel.
Azt hinnénk, hogy New Yorkban felnőve
egy első generációs könnyen megtalálja a helyét,
de gyerekkorom egészét
végigkísérték ezek a pillanatok,
amik formálták a különböző világok értelmezését, amikhez tartoztam.
Ötödikben az egyik tanuló azt kérdezte,
hogy menekültek vagyunk-e.
Nem tudtam, mit jelent ez a szó.
Elmesélte, hogy a szülei szerint a menekültek afrikaiak,
akik az USA-ba jönnek
a halál, éhezés és betegségek elől menekülve.
Megkérdeztem a szüleimet, akik nevettek egyet.
Nem azért, mert viccesnek találták, hanem mert általánosítás volt.
Biztosítottak róla, hogy volt mit enniük Ghánában,
és önszántukból jöttek az Államokba.
(Nevetés)
A kérdések összetettebbé váltak, ahogy idősebb lettem.
Középiskolában volt először,
hogy nagyszámú színesbőrű amerikai tanuló közé kerültem,
akik közül sokan nem értették, hogy miért beszélek másként, mint ők,
hogy az én szüleim miért tűnnek másnak, mint az övéik.
"Te fekete vagy egyáltalán?" – kérdezte egyikük.
Én azt hittem, az vagyok.
(Nevetés)
Szerintem a bőrszínem egyértelművé teszi.
(Nevetés)
Megkérdeztem erről apámat, aki elmesélte, mennyire zavarba jött
ennek a jelentőségétől Amerikába érkezése idején.
Elmondta, hogy Ghánában mindenki fekete volt,
így soha nem is gondolkodott ezen.
De itt ez számít.
(Nevetés)
Majd azt mondta: "De te afrikai vagy.
Emlékezz erre!"
És kihangsúlyozta,
hogy még akkor is, ha sok afrikai a kontinensen csak egy amerikaiként
tekintene rám.
Ezek a téveszmék, összetett kulturális kérdések
nem csak a gyermekek kíváncsiskodásai.
A felnőttek sem ismerik a bevándorlókat.
Ha megnézzük az aktuális trendeket,
ha megkérdezném: "Melyik a leggyorsabban növekvő
bevándorlói csoport az Egyesült Államokban,
kikre gondolnátok?
Tízből kilencen azt felelik, a latinok.
Valójában az afrikai bevándorlók.
Mi a helyzet a tanulmányok terén?
Melyik a legiskolázottabb bevándorló csoport?
Sokan azt feltételezik, az ázsiaiak, de valójában az afrikai bevándorlók.
Még politikai szempontból is:
tudtátok, hogy a beutazási tilalommal súlytott
nyolc országból
három afrikai?
Azt hisszük, a megcélzott muszlimok csak a Közel-Keleten élnek,
de a kitiltottak közül nagyon sokan afrikaiak.
Oktatási, politikai, vallási kérdésekben,
számos bevándorlást érintő dologban tévedünk.
Még a munkahelyi sokszínűséget és beilleszkedést illetően is.
Ha azt kérdezném, hogy melyik nemi-etnikai kombinációt
léptetik elő legritkábban felsővezetői pozíciókba,
kikre gondolnátok?
A válasz most nem az afrikaiak.
(Nevetés)
Nem is a fekete nők vagy férfiak,
és nem is a latin nők vagy férfiak.
Az ázsiai nőket léptetik elő a legkisebb valószínűséggel.
Digitális történetmondóként e történetek és kérdések megragadása
a munkám része,
és a technológiát használva teszem könnyen elérhetővé ezeket.
Idén nyitottam egy online galériát portrékkal, első kézből való beszámolókkal
az Enodi nevű projekthez.
Az Enodi célja olyan első generációs bevándorlók beumatatása, mint én is,
akik cipelik ezt a rokonságot az országért, ahol felnőttek,
az országért, ahonnan származnak,
és a "fekete lét" eszméért.
Virtuális otthonként hoztam létre ezt a teret sokunknak,
akiket nem értettek meg saját anyaországaikban.
Több milliónyi Enodi van,
akik kötőjellel kapcsolják össze származási országukat
különböző otthonukkal az Államokban,
Kanadában, Nagy-Britanniában vagy Németországban.
Rengeteg ember, akit ismerhettek, Enodi.
A színész Issa Rae és Idris Elba Enodi.
Colin Powell,
Eric Holder volt igazságügy-miniszter,
az Egyesült Államok korábbi elnöke Barack Obama
mind afrikai vagy karibi bevándorlók gyermekei.
Mennyit is tudtok rólunk?
Ez a bonyolult útkeresés
nem csak első generációs tapasztalat.
Annyira összefonódtunk
az észak-amerikaiak és európaiak életével és kultúrájával,
hogy talán meg is lepődnétek, mennyire fontosak vagyunk
a történelmetek, kultúrátok számára.
Szóval beszélgessetek velünk!
Fedezzétek fel, kik is vagyunk valójában,
és skatulyáktól, a média korlátozott narratíváitól
függetlenül tekintsetek ránk!
Ne számítson az sem, kinek látszódunk!
Kultúrák olvasztótégelyében élünk.
Ha valami újat, szokatlant szimatoltok,
(Nevetés)
ne fintorogjatok!
Kérjetek belőle!
Köszönöm.
(Taps)