Kalbėsiu jums naudodama kalbą,
nes galiu.
Tai vienas iš tų magiškų sugebėjimų, kuriuos turi žmogus.
Galime vieni kitiems perduoti labai sudėtingas mintis.
Taigi, tai, ką aš dabar darau – iškvėpdama sukuriu garsus
savo burna.
Aš kuriu tonus, šnabždesį, iškvepiu orą.
Tai sukelia vibracijas ore.
Tos oro vibracijos keliauja pas jus,
atsitrenkia į ausų būgnelius,
tada jūsų smegenys priima tas vibracijas iš ausų būgnelių
ir paverčia jas mintimis.
Tikiuosi.
(Juokas.)
Tikiuosi, kad taip yra.
Taigi dėl šio gebėjimo mes, žmonės, galime išreikšti savo idėjas
begalinėse laiko ir erdvės platybėse.
Mes galime perduoti žinias mintimis.
Galiu pateikti keistą mintį.
Galėčiau sakyti:
„Įsivaizduokite bilbliotekoje valso žingsniu šokančią medūzą,
mąstančią apie kvantinę mechaniką.“
(Juokas.)
Na, jei viskas jūsų gyvenime iki šiol ėjosi sklandžiai,
turbūt niekada apie tai negalvojote.
(Juokas.)
Tačiau dabar kalbos pagalba
aš priverčiau jus galvoti apie tai.
Be abejo, pasaulyje yra ne tik viena kalba,
yra apie 7000 kalbų, kuriomis kalbama pasaulyje.
Kalbos skiriasi viena nuo kitos įvairiausiais būdais.
Kai kurios kalbos turi skirtingus garsus,
žodynus
ir taip pat skirtingą sandarą –
svarbiausiai, skirtingą sandarą.
Todėl kyla klausimas:
„Ar kalba, kuria kalbame, formuoja mūsų mąstymą?“
Tai iš senovės kilęs klausimas.
Žmonės diskutavo šiuo klausimu visais laikais.
Romėnų imperatorius Karolis Didysis sakė:
„Mokėti antrą kalbą lyg turėti antrą sielą“ –
stiprus teiginys, įrodantis, kad kalba kuria realybę.
Kita vertus, Šekspyras Džiuljetos lūpomis sako:
„Ką reiškia vardas? Kitu vardu vadinki rožę,
o ji kvepės taip pat saldžiai.“
Tai verčia manyti, kad galbūt kalba nekuria realybės.
Šie nesutarimai kyla jau tūkstančius metų.
Iki šiol, nebuvo jokios informacijos,
kuri padėtų mums nuspręsti.
Neseniai mano ir kitose pasaulio laboratorijose
pradėjome tyrimą
ir turime realius mokslinius duomenis šiuo klausimu.
Papasakosiu apie vienus mėgstamiausių pavyzdžių.
Pradėsiu pavyzdžiu iš aborigenų bendruomenės Australijoje,
su kuria turėjau galimybę dirbti.
Tai yra Kuuk Thaayorre genties žmonės.
Jie gyvena Pormpuraaw, vakarų
Cape Jorke.
Įdomus faktas apie Kuuk Thaayorre yra tai, kad ten viskas
nusakoma pasaulio kryptimis – šiaurė, pietūs,
rytai ir vakarai.
Ir kai sakau viskas, tai yra viskas.
Sakytumėte:
„O, ant tavo pietvakarinės kojos skruzdė.“
Arba: „Padėk savo puodelį šiek tiek į šiaurės rytus.“
Tiesa, kai sveikiniesi Kuuk Thaayorre, klausi:
„Kuria kryptimi eini? “
Atsakymas turėtų būti toks:
„Tolyn į šiaurės vakarus,
o kaip tu?“
Įsivaizduokite, jei vaikščiojate aplink,
tai kiekvienam sutiktam žmogui
turite nurodyti, kuria kryptimi einate.
(Juokas.)
Tačiau tai priverstų jus greičiau orientuotis, tiesa?
Negalėtumėte išsisukti tik su „Labas“,
jei nežinotumėte, kuria kryptimi einate.
Tiesą sakant, žmonės, kalbantys tokiomis kalbomis, orientuojasi geriau.
Jie orientuojasi geriau, nei manėme, kad žmogus gali.
Mes manėme, kad žmogus buvo menkesnis už kitas būtybes
dėl kelių biologinių priežasčių:
„O! Mes neturime magnetų savo snapuose ar kriaunose.“
Ne. Jei tavo kalba ir kultūra moko tai daryti,
tu gali tai padaryti.
Pasaulyje yra žmonių, kurie orientuojasi puikiai.
Tad sutikime,
kad tai skiriasi nuo to, kaip mes tą darome.
Noriu, kad trumpam užmerktumėte akis
ir parodytumėte pietryčius.
(Juokas.)
Likite užsimerkę. Parodykite.
Gerai, galite atsimerkti.
Mačiau jus rodančius ten, ten, ten, ten...
Aš pati nežinau, kur pietryčiai.
(Juokas.)
Nelabai pagelbėjote.
(Juokas.)
Tarkim tikslumas šioje auditorijoje nebuvo labai didelis.
Tarp kalbų yra didžiulis kognityvinių sugebėjimų skirtumas, tiesa?
Kai vienoje, labai patyrusių žmonių, kaip jūs, grupėje
nežino, kur kokia kryptis,
bet kitoje grupėje
aš to paties klausčiau penkiamečio ir jis žinotų.
(Juokas.)
Taip pat skiriasi žmonių laiko suvokimas.
Taigi turiu skirtingo amžiaus savo senelio nuotraukas.
Jei paprašyčiau anglakalbio sudėlioti pagal laiką,
jis turbūt išdėliotų štai taip:
iš kairės į dešinę.
Tai susiję su rašymo kryptimi.
Jei kalbėtume hebrajiškai ar arabiškai,
tubūt darytumėte atvirkščiai:
iš dešinės į kairę.
Tačiau kaip Kuuk Thaayorre,
jums jau žinoma aborigenų gentis, tai darytų?
Jie nenaudoja žodžių „kairė“ ar „dešinė“.
Duosiu užuominą.
Kai pasodiname žmones veidu į Pietus,
jie deda nuotraukas iš kairės į dešinę.
Kai pasodiname juos veidu į Šiaurę,
nuotraukos dedamos iš dešinės į kairę.
Kai jie sėdėjo veidu į Rytus,
dėliojo nuotraukas link savęs.
Kokia tendencija?
Iš Rytų į Vakarus, tiesa?
Taigi jiems laikas visiškai nesusijęs su kūnu,
tik su aplinka.
Tad man, jei pasisuku šia kryptimi,
tada laikas bėga taip,
jei pasisuku šia kryptimi, laikas bėga šia kryptimi.
Pasisuku čia – laikas eina taip.
Labai egocentriška leisti laiko krypčiai vytis mane
kiekvieną kartą, kai pasisuku.
Kuuk Thaayorre visa tai priklauso nuo aplinkos.
Tai visiškai kitoks laiko suvokimas.
Štai kitas labai gudrus žmonių triukas.
Tarkim klausčiau jūsų, kiek pingvinų ten yra?
Na, lažinuosi, kad žinau, kaip išsprendėte šią užduotį.
„Vienas, du, trys, keturi, penki, šeši, septyni, aštuoni.“
Jūs juos suskaičiavote.
Sunumeravote juos ir
paskutinis numeris reiškė pingvinų skaičių.
Tai nedidelis triukas, kurį jus mokino naudoti vaikystėje –
išmokstate skaičių sąrašą ir kaip jį pritaikyti.
Mažas lingvistinis triukas.
Na, ne visos kalbos tai naudoja,
nes jos neturi tikslių skaičių pavadinimų.
Yra kalbų, kurios neturi žodžio „septyni“
ar „aštuoni“.
Iš tiesų, žmonės, kalbantys tomis kalbomis, neskaičiuoja
ir jiems yra sunku sekti tikslius kiekius.
Taigi, jei paprašysiu palyginti pingvinų skaičių su tokiu pačiu ančių skaičiumi,
galėtumėte tai atlikti
skaičiuodami.
Tačiau žmonės, nemokantys to lingvistinio triuko, negali to padaryti.
Kalbos skiriasi ir spalvų spektro skirstymo būdu,
vizualiajame pasaulyje.
Vienos kalbos turi daug spalvą nusakančių žodžių,
kitos turi kelis žodžius: „šviesus“ ir „tamsus“.
Kalbos skiriasi tuo, kur atsiranda ribos tarp spalvų.
Pavyzdžiui, anglakalbiams, žodis mėlyna reiškia visas spalvas,
kurias galite matyti ekrane.
Tačiau rusų kalboje bendro žodžio nėra.
Rusakalbiai turi atskirti
šviesiai mėlyną „goluboy“
nuo tamsiai mėlynos „siniy“.
Tad rusai turi tokią kalbinę patirtį,
atskirdami šias dvi spalvas.
Kai mes išmėginame žmonių gebėjimą atskirti šias spalvas,
pastebime, kad rusakalbiai yra greitesni
šiame lingvistiniame apribojime.
Jie greičiau nurodo skirtumą tarp
šviesiai ir tamsiai mėlynos.
Kai tyrinėji žmonių smegenis, kol jie žiūri į spalvas,
tarkim, kad spalvos pamažu pereina iš šviesiai į tamsiai mėlyną.
Žmonių, kurie naudoja skirtingus žodžius spalvoms, smegenys
nustebins, nes žmonės sakys, kad
kažkas drąstiškai pasikeitė.
O, pavyzdžiui, anglakalbių smegenys
neatskiria šių dviejų spalvų ir žmonės
nepastebi skirtumo,
nes niekas labai nepasikeičia.
Kalbos turi įvairiausių struktūrinių vingrybių.
Ši – viena mano mėgiamiausių.
Daugybė kalbų turi gramatinę giminę.
Kiekvienam daiktavardžiui priskiriama giminė, dažniausiai vyriška ar moteriška.
Šios giminės tarp kalbų skiriasi.
Pavyzdžiui, vokiečių kalboje Saulė yra moteriškos, o Mėnulis vyriškos giminės.
Ispanų kalboje atvirkščiai.
„Ar tai gali turėti įtakos žmonių mąstymui?“
„Ar vokiečiai galvoja apie Saulę kaip moterį,
o Mėnulį kaip apie vyrą?“
Pasirodo, kad taip.
Taigi, jei paprašysite vokiečio ir ispano apibūdinti tiltą,
tokį kaip šis,
„tiltas“ bus moteriškos giminės vokiečiui,
o ispanui vyriškos.
Vokiečiai vadina tiltus gražiais, elegantiškais
ir kitais tipiniais moteriškais žodžiais.
Ispanai sakytų, kad tiltai
galingi ir tvirti –
tai vyriški apibūdinimai.
(Juokas.)
Kalbos skirtingai apibūdina ir įvykius.
Tarkim šis įvykis, atsitiktinumas.
Anglų kalboje sakytume: „Jis sudaužė vazą“.
Kalboje kaip ispanų sakytume:
„Vaza sudužo“ arba
„Vaza susidaužė“.
Jei tai atsitiktinumas, nesakysite, kad kažkas tai padarė.
Anglų kalboje mes galime sakyti net taip:
„Susilaužiau sau ranką“.
Daugelyje kalbų negalėtumėte naudoti
tokios sandaros sakinio. Jei esate lunatikas
ir išėjote su tikslu susilaužyti tą ranką –
(Juokas.)
jums pavyko.
Jei tai įvyko netyčia, vartotumėte kitokios sandaros sakinį.
Visgi, yra ir pasekmių.
Žmonės, kalbantys skirtingomis kalbomis, atkreips dėmesį į skirtingus dalykus,
priklausomai nuo to, ko jų kalba reikalauja.
Jei parodysime tą patį įvykį anglakalbiams ir ispanų kalba šnekantiems,
anglakalbiai atsimins, kas tai padarė,
nes anglų kalba reikalauja sakyti: „Jis tai padarė. Jis sudaužė vazą.“
O ispanų kalba šnekantys žmonės atsmins ne tą, kas tai padarė,
jei tai atsitiktinumas,
bet faktą, kad tai įvyko netyčia.
Jie geriau atsimins ketinimus.
Du žmonės, stebėdami tą patį įvykį,
tą patį nusikaltimą,
galų gale įsimins skirtingus dalykus.
Tai, žinoma, turi pasekmių liudytojų parodymams,
kaltinimams ir bausmėms.
Jei anglakalbiams
parodytume ką nors, sudaužantį vazą,
jie sakytų: „Jis sudaužė vazą“ vietoj „Vaza sudužo“,
net jei patys tai patirtų,
pažiūrėtų vaizdo įrašą,
stebėtų prieš vazą daromą nusikaltimą,
jie labiau kažką nubaus, apkaltins
sakydami: „Jis ją sudaužė“, o ne:
„Ji sudužo.“
Kalba nulemia suvokimą apie įvykius.
Daviau keletą pavyzdžių,
kaip stipriai kalba gali formuoti mūsų mąstymą
skirtingais būdais.
Kalba gali turėti didelį poveikį.
Tokį, kokį matėme su laiku ir erdve,
kai žmonės gali dėlioti laiką ir erdvę
visiškai skirtingai.
Kalbos turi labai didelį poveikį –
atvejis su skaičiais.
Skaičių pavadinimai
kalboje
atveria duris į matematikos pasaulį.
Žinoma, jei neskaičiuoji, negali spręsti algebros,
negali daryti dalykų, būtinų
tokio kambario kaip šis pastatymui,
ar šiai transliacijai sukurti, tiesa?
Nedidelis skaičių pavadinimų triukas yra kertinis
kognityvinės karalystės akmuo.
Kalba gali turėti labai ankstyvą poveikį –
atvejyje su spalvomis.
Tai labai paprasti, kasdieniniai sprendimai.
Tūkstančius jų priimame kiekvieną kartą
ir vistiek kalba įsitraukia
ir neduoda ramybės net mažyčiuose pasirinkimuose.
Kalba turi labai platų poveikį.
Gramatinių giminių atvejis galbūt šiek tiek kvailokas,
bet juk giminę turi visi daiktavardžiai.
Tai reiškia, kad kalba gali formuoti, kaip
mąstome apie viską, ką vadiname daiktavardžiais.
Daugybę dalykų.
Galiausiai, daviau jums pavyzdį, kaip kalba formuoja
mums asmeniškus dalykus –
kaltinimus, bausmes ar liudininkų atsiminimus.
Tai svarbu mūsų kasdieniniame gyvenime.
Lingvistininės įvairovės grožis atskleidžia,
koks išmoningas ir prisitaikantis yra žmogaus protas.
Žmogaus protas išrado ne vieną, o 7000 kognityvių visatų –
tiek kalbų yra kalbama pasaulyje.
Mes galime sukurti dar daugiau.
Kalbos yra gyvos,
galime jas šlifuoti ir keisti pagal savo poreikius.
Blogiausia tai, kad šiuo metu prarandame tiek daug
lingvistinės įvairovės.
Kas savaitę išnyksta viena kalba.
Tokiu greičiu
pusė pasaulio kalbų išnyks per ateinančius 100 metų.
Dar blogiau tai, kad beveik viskas,
ką žinome apie žmogaus protą ir smegenis,
yra pagrįsta amerikiečių anglakalbių studentų
tyrimais.
Tai išskiria beveik visus žmones, tiesa?
Viskas, ką žinome apie žmogaus protą, yra labai siaura ir šališka,
todėl mokslas turi patobulėti.
Noriu baigti paskutine mintimi.
Pasakojau, kaip skiriasi kitakalbių mąstymas,
žinoma, svarbu ne kaip kitur žmonės mąsto.
Svarbu, kaip jūs galvojate,
kaip kalba formuoja jūsų mąstymą.
Tai leidžia klausti:
„Kodėl mąstau būtent taip?“
„Kaip galėčiau mąstyti kitaip?“
Ir taip pat,
„Kokias mintis noriu kurti?“
Ačiū labai.
(Aplodismentai.)