Budu k vám dnes promlouvat řečí…
… protože můžu.
Je to jedna z těch kouzelných schopností, které my lidé máme.
Můžeme jeden druhému zprostředkovávat velice složité myšlenky.
Právě teď dělám to, že při vydechování
tvořím zvuky.
Vydávám tóny, syčení a šumy,
které ve vzduchu tvoří vibrace.
Tyto vibrace pak putují k vám,
zasáhnou vaše ušní bubínky
a mozek si pak tyto vibrace z ušních bubínků přebere
a přetvoří je v myšlenky.
Snad.
(smích)
Snad se to stane.
Díky této schopnosti můžeme my lidé přenášet naše myšlenky
skrze široký prostor a čas.
Jsme schopni přenášet znalosti mezi myslemi.
Mohu vám právě teď v mysli zakořenit bizarní představu.
Mohla bych říct:
„Představte si medúzu, jak v knihovně tančí valčík,
zatímco dumá nad kvantovou mechanikou.“
(smích)
Pokud ve vašem životě dosud všechno šlapalo tak, jak má,
tato myšlenka vás snad zatím nenapadla.
(smích)
Teď jsem vás ale přiměla o ní uvažovat
skrze jazyk.
Na světě samozřejmě není jen jeden jazyk,
na světě se mluví přibližně 7 000 jazyky.
A všechny ty jazyky se od sebe v něčem trochu liší.
Některé jazyky mají odlišné zvuky,
mají rozdílnou slovní zásobu,
mohou být jinak strukturované –
především jsou jinak strukturované.
A to vyvolává otázku:
Ovlivňuje jazyk způsob, jakým myslíme?
Je to odvěká otázka.
Lidé o této otázce přemýšleli i dříve.
Karel I. Veliký, římský císař, řekl:
„Mluvit druhým jazykem je jako mít druhou duši.“
Odvážné tvrzení, že jazyk utváří realitu.
Na druhé straně Shakespeare vložil Julii do úst větu:
„Co je po jméně?
Co růží zvou, i zváno jinak vonělo by stejně.“
Inu, naznačuje to, že jazyk možná realitu neutváří.
Tyto spory se vedou stále dokola po tisíce let.
Ale až dosud jsme neměli žádná data,
která by nám to pomohla rozseknout.
Nyní má laboratoř i laboratoře všude po světě
začaly dělat výzkum
a konečně máme k dispozici vědecká data, o která se můžeme opřít.
Podělím se s vámi o pár mých oblíbených příkladů.
Začnu příkladem z komunity Aboridžinců v Austrálii,
se kterými jsem mohla pracovat.
Toto jsou lidé kmene Kuuk Thaayorre.
Žijí ve vesnici Pormpuraaw na nejzápadnějším konci Yorského poloostrova.
Na jazyce Kuuk Thaayorre je ohromné to,
že nepoužívají slova jako „vlevo“ nebo „vpravo“,
ale všude řídí se světovými stranami:
sever, jih, východ a západ.
A když říkám všude, myslím tím opravdu všude.
V jejich jazyce byste říkali:
„Jaj, po jihozápadní noze ti leze mravenec.“
Nebo: „Šoupni si hrnek trochu na severoseverovýchod.“
V jazyce Kuuk Thaayorre dokonce i běžné „ahoj“ řeknete jako:
„Kterým směrem kráčíš?“
A odpověď by měla znít jako:
„Předaleko na severoseverovýchod.
Co ty?“
Takže si představte, že kdykoli během dne někoho potkáte,
musíte mu při pozdravu
nahlásit cíl své cesty.
(smích)
Zas byste se ale rychle zorientovali, že?
Nemohli byste ani pozdravit,
aniž byste věděli, kterým směrem jdete.
A je to pravda. Lidé hovořící podobnými jazyky se orientují velmi dobře.
Orientují se lépe, než jsme si mysleli, že jsou lidé schopni.
Mysleli jsme si, že jsou v tomto lidé horší než jiní tvorové
z nějakých biologických důvodů:
„Vždyť přece nemáme zobáky nebo šupiny s magnety.“
Kdepak. Když vás v tom vycvičí jazyk a kultura,
zvládnete to taky.
Existují lidé, kteří se na světě orientují velmi dobře.
A abych vám ukázala,
jak odlišně to funguje na rozdíl od našeho způsobu,
chci, abyste teď na chvilku zavřeli oči
a ukázali na jihovýchod.
(smích)
Oči stále zavřené. A ukazujte.
Dobře, teď je můžete otevřít.
Vidíte, jak lidé ukazují tam a tam a tam…
Sama nevím, jakým to je směrem –
(smích)
A vy jste mi moc nepomohli.
(smích)
Řekněme, že míra přesnosti v tomto sále není zrovna vysoká.
Je to napříč jazyky velký rozdíl v kognitivních schopnostech, že?
Když v jedné skupině – velmi sofistikovaných lidí jako vy –
nikdo netuší, která bije,
zatímco v jiné skupině
by to vědělo i pětileté dítě.
(smích)
Existují rovněž velké rozdíly v tom, jak lidé uvažují o čase.
Toto jsou fotky mého dědečka v různém věku.
Když požádáte anglického mluvčího, aby je seřadil podle času,
nejspíš je poskládá takto,
zleva doprava.
Má to co dělat se směrem psaní.
Kdybyste mluvili hebrejsky či arabsky,
asi byste na to šli z opačné strany:
zprava doleva.
Jak by k tomu ale přistoupil
kmen Kuuk Thaayorre, o kterém jsem mluvila?
Nepoužívají slova jako „vlevo“ či „vpravo“.
Napovím vám.
Když jsme je posadili směrem na jih,
seřadili čas zleva doprava.
Když na sever,
řadili jej zprava doleva.
Když čelili východu,
řadili čas směrem k sobě.
Vidíte ten vzorec?
Od východu k západu, že?
Vnímání času se u nich neřídí tělem,
ale orientuje se podle krajiny.
Takže když se dívám sem,
čas jde takto,
a když se dívám semhle, čas vede tudy.
Když hledím sem, čas jde tudy –
je to ode mě sobecké, takhle honit čas,
kdykoli se otočím.
Pro kmen Kuuk Thaayorre je čas řízen krajinou.
O čase přemýšlí dočista odlišným způsobem.
Tady je další chytrý trik.
Řekněme, že vás požádám, abyste spočítali tyto tučňáky.
Vsadím se, že vím, jak byste na to šli.
Hezky „Jedna, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.“
Spočítali byste je.
Každému byste přiřadili číslo
a poslední číslo, které byste řekli, by byl počet tučňáků.
Je to trik, který nás učili odmalička.
Naučíte se seznam čísel a naučíte se, jak ho používat.
Malý jazykový trik.
No a některé jazyky takto nefungují,
protože pro čísla nemají správná slova.
Existují jazyky, které nemají třeba slovo „sedm“
nebo slovo „osm“.
Lidé hovořící těmito jazyky vlastně nepočítají,
mají problém evidovat přesné počty.
Kdybych po vás chtěla, abyste porovnali počet tučňáků
se stejným počtem kachen,
jednoduše byste to spočítali.
Ale jedinci, kteří tento jazykový trik neumí, to nedokážou.
Jazyky se rovněž liší v rozdělení barevného spektra –
ve vizuálním světě.
Některé jazyky mají pro barvy mnoho slov,
jiné jen pár, jako třeba „světlý“ a „tmavý“.
Jazyky se liší i v tom, kam kladou hranice mezi barvami.
Například v angličtině slovo pro modrou
pokrývá všechny barvy, které vidíte na obrazovce,
zatímco ruština jedno slovo nemá.
Ruští mluvčí musí rozlišovat
mezi světle modrou – goluboj (голубой) –
a tmavě modrou – sinij (синий).
Rusové tedy mají celoživotní praxi
v jazykovém rozlišení těchto barev.
Když otestujeme schopnost lidí rozlišovat tyto barvy,
zjistíme, že mluvčí ruštiny jsou díky tomuto
jazykovému omezení rychlejší.
Jsou schopni rychleji rozlišit
mezi světle a tmavě modrou.
Když pozorujete mozky lidí, kteří se dívají na barvy,
řekněme na modrou pomalu přecházející ze světlé na tmavou,
mozky lidí, kteří mají odlišná slova pro světlou či tmavou,
vykazují při přechodu ze světlé na tmavou překvapivou reakci,
něco jako: „Ach, tady nastala zásadní změna,“
zatímco mozky například rodilých angličtinářů
takové rozdíly nevykazují,
nepřekvapuje je to,
nic se zásadně nemění.
Jazyky mají celou řadu strukturálních zvláštností.
Tahle je má oblíbená.
Spousta jazyků má gramatický rod:
každé podstatné jméno má rod, nejčastěji mužský či ženský.
Tyto rody se mezi jazyky liší.
Například slunce je v němčině rodu ženského, ale ve španělštině mužského.
A u měsíce to je naopak.
Mohlo by to mít vliv na to, jak lidé přemýšlejí?
Považují Němci slunce za něco ženského
a měsíc za něco mužštějšího?
Ukazuje se, že ano.
Když Němce a Španěly požádáte, aby popsali třeba most –
jako třeba tento –
„most“ je v němčině ženského rodu,
ve španělštině mužského –
němčináři mosty častěji popisují jako „krásné“, „elegantní“,
stereotypně feminními slovy.
Španělštináři zase častěji použijí slova jako
„silný“, „dlouhý“,
tato maskulinní slova.
(smích)
Jazyky se liší i v tom, jak popisují situace, že?
Situaci jako tuto považujeme za nehodu.
V angličtině je v pořádku říct: „Rozbil tu vázu.“
Ve španělštině však častěji řeknete:
„Ta váza se rozbila,“
„Ta váza se rozbila sama.“
Je to nehoda, neřekli byste, že to udělal někdo.
Anglicky můžeme, trochu divně, říct dokonce něco jako:
„Zlomil jsem si ruku.“
Ve spoustě jazyků
byste tuto konstrukci nepoužili, pokud nejste šílenec,
který si chtěl sám zlomit ruku –
(smích)
– a povedlo se mu to.
Pokud to byla nehoda, použijete jinou konstrukci.
Má to své důsledky.
Lidé mluvící různými jazyky věnují pozornost různým věcem
podle toho, co je přiměje udělat jejich jazyk.
Když stejnou nehodu ukážeme angličtinářům a španělštinářům,
angličtináři si budou pamatovat, kdo to udělal,
protože anglicky řeknete: „Udělal to on, to on rozbil tu vázu,“
zatímco španělštináři si viníka moc pamatovat nebudou,
pokud to byla nehoda,
protože si spíš vybaví, že to byla nehoda.
S větší pravděpodobností si vybaví záměr.
Když dva lidé pozorují stejnou událost,
stanou se svědky stejného zločinu,
budou si pamatovat odlišné věci.
Má to samozřejmě důsledky pro očitá svědectví.
Má to důsledky na vnímání viny a trestu.
Když jste angličtináři
a ukážu vám, jak někdo rozbíjí vázu
a řeknu „On tu vázu rozbil“ místo „Ta váza se rozbila,“
tak ačkoli to vidíte sami,
můžete se podívat na video,
být svědky zločinu proti váze,
někoho potrestáte více,
budete mu přikládat větší vinu, když řeknu: „On tu vázu rozbil“
místo „Ta váza se rozbila“.
Jazyky řídí naše smýšlení o událostech.
Uvedla jsem tedy několik příkladů toho,
jak jazyk ovlivňuje způsob našeho myšlení,
a to hned několika způsoby.
Jazyk může mít výrazný vliv
třeba na vnímání prostoru a času,
kdy lidé mohou prostor a čas vnímat
naprosto odlišnými logikami.
Jazyk rovněž může mít opravdu hluboké důsledky,
jak jsme viděli u příkladu s čísly.
Mít v jazyce slova pro počítání,
názvy čísel,
otevírá celý svět matematiky.
Protože když neumíte počítat, nenaučíte se algebru,
nemůžete dělat hromadu věcí,
které jsou potřeba třeba k navržení tohoto sálu
nebo k tomuto vysílání.
Malý trik s názvy čísel vám otevře bránu
do nového kognitivního světa.
Jazyk může mít rané efekty,
jaké jsme viděli u příkladu s barvami.
Jsou to jednoduchá, základní, percepční rozhodnutí.
Děláme jich tisíce
a stejně je ovlivňuje jazyk
a zasahuje do těch maličkých percepčních rozhodnutí, která děláme.
Jazyk může mít dalekosáhlé důsledky.
Příklad s gramatickými rody může být trošku hloupý,
gramatický rod se ale týká všech podstatných jmen.
Znamená to, že jazyk může ovlivnit vaše smýšlení
o čemkoli, co můžete pojmenovat podstatným jménem.
To je spousta věcí.
A nakonec jazyk může ovlivnit věci,
které pro nás mají osobní význam –
koncepty viny a trestu, očitá svědectví.
V našich životech to jsou důležité věci.
Krása jazykové rozmanitosti spočívá v tom, že nám odhaluje,
jak geniální a přizpůsobivá lidská mysl je.
Lidské mysli nevyvinuly jen jeden kognitivní vesmír, ale hned 7 000.
Na světě se mluví 7 000 jazyky.
A můžeme jich vytvořit víc –
jazyky jsou koneckonců živoucí věci,
věci, které můžeme pilovat a přizpůsobovat našim potřebám.
Smutné je, že zároveň z jazykové diverzity mnoho ztrácíme.
Každý týden přijdeme o jeden jazyk
a podle některých odhadů
v příští stovce let zmizí polovina světových jazyků.
A ještě horší zpráva je,
že skoro všechno, co o lidské mysli a lidském mozku víme,
pochází ze studií založených na VŠ studentech hovořících
americkou angličtinou.
Vylučuje to většinu lidstva, že?
To, co o lidské mysli víme, je vlastně omezené a předpojaté
a my vědci to musíme napravit.
Chci, abyste si nakonec odnesli tuto myšlenku.
Mluvila jsem o tom, jak mluvčí různých jazyků různě přemýšlejí,
ale samozřejmě nezáleží na tom, jak myslí lidé jinde.
Záleží na tom, jak myslíte vy.
Jak jazyk, kterým hovoříte, ovlivňuje to, jak přemýšlíte.
Je to příležitost zeptat se:
„Proč přemýšlím tak, jak přemýšlím?“
„Jak můžu přemýšlet jinak?“
A také:
„Jaké myšlenky chci vymyslet?“
Děkuji vám.
(potlesk)