Dva mesta
na kojima se osećam najslobodnije
zapravo nisu mesta.
To su trenuci.
Prvi je unutar plesa.
Negde između suprotstavljanja gravitaciji
i osećaja da se vazduh ispod mene
zaljubljuje u težinu moga tela.
Plešem i vazduh me nosi
kao da se nikada neću spustiti.
Drugo mesto na kome se osećam slobodno
je posle postizanja gola na fudbalskom terenu.
Mojim telom struje hemikalije za reanimaciju
koje stavljaju u Epipen
i ja sam bez težine,
nezaustavljiv.
Ovo je moja priča: upravnik sam savremenog umetničkog centra,
ali zapravo ne verujem u umetnost koja ne krvari, znoji se ili plače.
Verujem da će moja deca živeti u vremenu
u kome su najcenjeniji proizvodi sveža voda i saosećanje.
Volim lepe plesove i veličanstvene skulpture
koliko i svako,
ali treba mi i nešto drugo sa čime ću se poistovetiti.
Obradujte me istančanom uzvišćenošću
i omogućite mi vežbu ili sredstva da pretvorim tu inspiraciju
u razumevanje i delovanje.
Na primer, ja sam pozorišni stvaralac koji voli sport.
Dok sam pravio svoj najnoviji komad, „Pelota“,
dosta sam razmišljao o tome kako je fudbal bio način da se moja doseljenička porodica
oseća normalno i kao da pripada novoj zajednici
u sklopu Sjedinjenih Američkih Država.
U tom povećanom trenutku ksenofobije i napada na identitet doseljenika,
želeo sam da razmislim
o tome kako bi igra mogla da posluži kao sredstvo afirmacije
za prvu generaciju Amerikanaca i decu doseljenika,
da ih pitam da uzmu u obzir stil pokreta na terenu
kao model migracionih obrazaca između društvenih i političkih granica.
Bili fudbaleri ili ne,
doseljenici u Sjedinjenim Državama igraju na ugroženom terenu.
Želeo sam da pomognem deci da shvate
da isti mišić koji koriste kako bi isplanirali sledeći gol
mogu koristiti da usmere sledeći blok.
Za mene, sloboda postoji u telu.
Pričamo o njoj kao o nečemu apstraktnom i podeljenom,
kao što je „sačuvajte nam slobodu“, „sagradite ovaj zid“,
„mrze nas zbog naše slobode“.
Imamo sve te sisteme koji su tako divno osmišljeni
da nas zatvore ili deportuju.
Ali, kako osmisliti slobodu?
Zbog ove dece, želeo sam da ispratim ideju nazad do nečega što postoji iznutra
što niko ne može da oduzme,
tako da sam razvio nastavni program
koji je pola političko-naučni čas, a pola fudbalski turnir
unutar umetničkog festivala.
On pristupa istraživanju oblasti kroz komad „Pelota“
da bi za mlade ljude stvorio političko delovanje bazirano na sportu.
Projekat je nazvan „Kretanje i prolaženje“.
On ukršta razvoj nastavnog programa sa izvođenjem na određenoj lokaciji
i politiku radosti
uz korišćenje fudbala kao metafore za važno pitanje
prava glasa među omladinom doseljenika.
Zamislite da ste 15-godišnji dečak iz Hondurasa
koji sada živi u Harlemu
ili da ste 13-godišnja devojčica rođena u Vašingtonu, a poreklom iz Nigerije.
Volite ovu igru.
Na terenu ste sa vašim ljudima.
Vežbali ste dribling između čunjeva
nekih, recimo, 15 minuta,
i onda, iznenada, bend koji maršira ulazi na teren.
Želim da povežem radost igre sa bogatstvom kulture,
da pronađem mesto radosti u igri
u istom fizičkom odnosu
kao što je umetnost koja politički informiše,
travnato pozorište za oslobađanje.
Provodimo celu nedelju
gledajući kako bi centralni igrač objasnio pokret „Životi crnaca su važni“,
ili kako bi golman objasnio kontrolu naoružanja,
ili kako je stil odbrambenog igrača savršena metafora
za ograničenja američke „izuzetnosti“.
Dok proučavamo pozicije na terenu,
u isto vreme imenujemo i zamišljamo sopstvenu slobodu.
Ne znam, čoveče, fudbal je, tipa,
jedina stvar na ovoj planeti oko koje se možemo složiti.
Znate? To je kao zvanični sport ove kotrljajuće lopte.
Želim da povežem radost igre
sa fudbalerom koji je uvek u pokretu,
da povežem tog fudbalera u pokretu
sa doseljenicima koji su se isto pokrenuli u potrazi za boljim mestom.
Među tom decom, želim da povežem njihove porodične priče
sa ushićenjem igrača zbog postignutog gola
i porodicu sa osećajem nakon što lopta pobedi golmana,
što je najsličnija stvar slobodi.
Hvala vam.
(Aplauz)